Komisija za kršitve človekovih pravic s strani psihiatrije v Nemčiji (KVPM) si že pet desetletij neutrudno
prizadeva za žrtve včasih brutalnih praks psihiatrije.
Komisija je dokumentirala, razkrila in uspešno odpravila nešteto psihiatričnih zlorab.
Poziva k takojšnji odpravi prisilnih psihiatričnih praks, kot so električni šoki, omejevanje gibanja pacientov in prisilno
dajanje psihotropnih zdravil z nevarnimi stranskimi učinki.
Leta 2024 bo po vsem svetu in tudi v Evropi na ogled mednarodna potujoča razstava "Psihiatrija: smrt ne pomaga" ameriške
sestrske organizacije Citizens Commission on Human Rights (CCHR).
Kronologija škodljivih praks psihiatrije od njenih začetkov do danes je predstavljena na 14 razstavnih stenah.
Razstava je bila aprila 2024 uspešno predstavljena v Stuttgartu.
Obiskovalci si lahko ogledajo 14 nagrajenih dokumentarnih filmov s 160 strokovnjaki in ljudmi, ki jih je bolezen prizadela.
Zagotavlja informacije o trženju duševnih in včasih izmišljenih bolezni v psihiatriji ter o
milijardnih poslih z nevarnimi psihotropnimi zdravili.
Razstava "Psihiatrija: smrt ne pomaga" je trenutno na ogled v Münchnu do 10. junija 2024.
Prav tako je prikazano, kako se lahko zaščitite pred psihiatrično zlorabo.
Intervjuji s strokovnjaki in prizadetimi omogočajo redek vpogled v nečloveške psihiatrične prakse.
Kla.TV nato predvaja intervju z avtorjem, zdravnikom in psihoterapevtom Dr. Josefom Zehentbauerjem ter
intervju z Robertom, ki je bil kot otrok sprejet na psihiatrični oddelek, kjer so mu dajali psihotropna zdravila.
Celotna dokumentacija "Videz vara - pogled v psihiatrijo" vsebuje te in druge intervjuje in si jo lahko
ogledate na spletni strani KVPM na naslovu www.kvpm.de.
Moje ime je Josef Zehentbauer. Sem zdravnik, psihoterapevt, delam tudi kot psihoterapevt in avtor več
knjig, ki so bile prevedene tudi v različne jezike.
Tako ima sedanja šolska psihiatrija v Nemčiji, rekel bi, v osnovi mizantropičen do nečloveški koncept.
To temelji na dejstvu, da je vsako trpljenje, vsako duševno trpljenje, razglašeno za bolezen. To pa je narobe.
Obstaja veliko globokega človeškega trpljenja, ki nima nobene zveze z boleznijo, ampak je del človeškega bitja
in ne zahteva psihiatričnega ali farmakološkega odziva,
ampak empatičen pristop, človekoljuben, ljubeč pristop k osebi, ki živi v krizi, da,
pristopiti k njej in ji pomagati. To je v redu.
Hipokratova zdravniška prisega pomeni, da je osnovno načelo, da se človeku ne sme škodovati.
In to načelo se v psihiatriji zagotovo zelo pogosto krši.
Da, če gre pacient z velikim življenjskim problemom k psihiatru in išče pomoč, bo najverjetneje naletel na
zdravnika, ki ima malo časa in se bo nato odzval farmakološko.
Ko ga na hitro pregleda, mu izda recept.
Menim, da je slab sloves, ki ga ima psihiatrija v Nemčiji, upravičen, saj se psihotropna zdravila
uporabljajo preveč nepremišljeno, z odvzemom svobode in kršenjem človekovega dostojanstva.
Antidepresivi imajo stranske učinke, kar nekaj, da.
Zagotovo tudi neželeni učinki, ki jih lahko zaznamo ali domnevamo šele po več letih.
Nevroleptiki so bili prvotno razviti za zdravljenje tako imenovanih psihoz, tj. izrednih duševnih stanj, vendar imajo zelo,
zelo veliko tveganj in neželenih učinkov, od katerih so nekateri trajni, kot so motnje gibanja, grimasiranje
in podobno ali slinjenje, celo pri zelo mladih ljudeh.
Rekel bi, da je treba precej omejiti način predpisovanja nevroleptikov, da jih načeloma ne bi smeli dajati starim ljudem.
- Zdaj mislim od 70, 75, 80, in se na splošno ne sme dajati otrokom in mladostnikom.
Mislim, da ni medicinske stroke, če naj psihiatrijo sploh štejemo za medicino, ki bi bila tako pod
vplivom farmacevtske industrije kot psihiatrija.
Prvič, psihiatri nimajo druge ideje, kako se spopasti s tem človeškim trpljenjem, in drugič, v Evropi in Ameriki je
premočna farmacevtska industrija, ki želi barvite tablete, ki jih proizvaja, ljudem prodati za veliko denarja.
Farmacevtska industrija ponuja vedno več.
Presenetljivo je, da so nova zdravila, ki jih farmacevtska industrija uvaja na trg, nenavadno draga.
Torej ne govorimo o milijonih, temveč o milijardah dobička, da.
Psihiatrija postane nekakšen služabnik, celo izvršilni organ.
Seveda obstajajo ljudje, ki so v hudi stiski, pri katerih se spreminja zaznavanje, ki
so hudo depresivni in se želijo ubiti, da.
Vendar to ne pomeni, da je treba te ljudi zapreti, jih napolniti s psihotropnimi zdravili, jih po možnosti onesposobiti ali
postaviti pod skrbništvo, jim odrediti obvezno zdravljenje, jih omejiti, tj. prikleniti na
posteljo, temveč da jim je treba ponuditi humano pomoč.
Ukvarjati se morate s človeškim trpljenjem in se odzivati na ljudi.
Vendar za to ne potrebujete predalov in vsekakor ne več in več predalov.
Prav tako ni koristno razlikovati med 20, 30 ali 50 različnimi oblikami depresije.
To ne služi nikomur drugemu kot psihiatru, da bi uporabljal kakršne koli tablete na videz posebej.
Potreben je drugačen odgovor. In ta ni na področju psihiatrije.
In rekel bi, da bi bilo treba tudi psihiatrijo ukiniti brez zamenjave.
Moja usoda se je začela pri devetih letih v nemščini.
Tja so me pripeljali, potem ko so me pred tem pregledali na psihiatrični kliniki v Tübingenu.
Psihiater je menil, da imam vedenjsko motnjo in vedenjske težave, da sem otrok, ki vedno potrebuje pozornost.
Bil naj bi težaven otrok.
Najbolje bi se znašel v drugi šoli za otroke z motnjami v duševnem razvoju, ker se domnevno ne morem učiti.
Imel sem težave pri matematiki, v nemščini: Total verblödet, Vollidiot - v nemščini.
Kot majhen otrok sem bil privezan na posteljo, dajali so mi blokatorje beta, injekcije, psihotropna zdravila za
pomiritev, Zyprexa, Acanitol, zagotovo so mi dajali psihotropna zdravila v glavo in tablete, moral sem jih jemati.
Če jih nisem vzel, so me prisilili - potegnili so mi glavo, usta in vrat nazaj in rekli: "Zdaj jih pogoltneš!"
Rekli so, da mi bo pomagal postati bolj samostojen, stabilen in samozavesten.
Namesto tega se je zgodilo ravno nasprotno.
Namesto da bi postal bolj samozavesten, sem postal bolj tesnoben, namesto da bi se umiril, sem postal bolj agresiven,
namesto da bi postal bolj premišljen, namesto da bi postal nekoliko bolj vesel, sem bil nenehno solzen.
Zaradi psihotropnih zdravil sem nenadoma slišal glasove, zaradi psihotropnih zdravil sem
nenadoma imel hrošče. Tega se še vedno spominjam.
Nenadoma sem videl kače in se nisem več upal dotakniti telefona.
V svoji sobi sem nenadoma videla ljudi, ki jih sploh ni bilo, ali slišala glasove, ki so rekli:
"Naredi to, naredi to, naredi to, naredi to...
Skoraj so me spravili ob pamet. Nisem bil več sam svoj.
Nisem bil več brezskrben otrok, kot sem bil, preden sem prišel na (psihiatrični oddelek) - bil sem narejen stroj.
Hodil sem kot robot, govoril kot računalniški stroj in vsi moji gibi niso bili več jaz, bil sem nekako
hipnotiziran, v transu, resnično omamljen, kot da hodim tako.
Težko si je predstavljati.
Zaradi tega sem začel jecljati, slabše sem govoril, še počasneje sem se učil, nato pa sem imel napade.
Spomnim se nekaterih situacij, ko je iz mojih ust še vedno prihajala pena.
Ponoči, ko sem želel spati, sem imel nočne more in ponoči me je potegnilo iz postelje.
Pisalo je: "Za naslednji odmerek."
In tega nisem mogel več zaupati mami, tega nisem mogel več zaupati staršem, tega nisem mogel več zaupati sorojencem...
In kadarkoli sem hotel kaj povedati, sem bil takoj ustreljen, ker sem bil tiho.
To je psihiatrija: doživljanje pekla...! Vse, kar lahko rečem, je, da je slabo, slabše ne bi moglo biti.
Psihiatrija ubija! Vstati moramo, preden bo prepozno!