Комисија за повреде људских права од стране психијатрије у Немачкој (KVPM) већ пет деценија неуморно ради
у име жртава понекад бруталних пракси психијатрије.
Комисија је документовала, открила и успешно елиминисала безбројне психијатријске злоупотребе.
Захтева се хитно укидање принудних психијатријских пракси као што су електрошок терапија, физичка ограничења и принудна
примена психотропних лекова са опасним нежељеним ефектима.
У 2024. години међународна путна изложба "Психијатрија: Смрт уместо помоћи" америчке сестринске
организације Комисије за људска права грађана (CCHR) биће постављена широм света, као и у Европи.
Четрнаест изложбених панела представља хронологију штетних психијатријских пракси од њихових почетака до данас.
У априлу 2024. године изложба је успешно приказана у Штутгарту.
Посетиоци могу да погледају 14 награђиваних документарних филмова у којима наступа 160 стручњака и особа погођених тим питањем.
Оно баца светло на маркетинг менталних и делимично измишљених болести у психијатрији и на бизнис
вредан милијарду фунти са опасним психотропним лековима.
Изложба "Психијатрија: Смрт уместо помоћи" тренутно је постављена у Минхену до 10. јуна 2024. године.
Такође показује како да се заштитите од психијатријског злостављања.
Интервјуи са стручњацима и особама погођеним пружају редак увид у нехумане психијатријске праксе.
Kla.TV ће затим емитовати интервју са аутором, доктором и психотерапеутом др Јозефом Цехентбауером, као и
интервју са Робертом, који је као дете примљен у психијатријско одељење и седиран психотропним лековима.
Цео документарни филм "Изглед може бити обмањујућ – поглед у психијатрију" садржи ова и друга интервјуа и може
се погледати на веб-сајту KVPM-а на адреси www.kvpm.de.
Моје име је Јозеф Цехентбауер. Ја сам доктор и психотерапеут, а такође радим као психотерапеут и
аутор неколико књига које су преведене на разне језике.
Дакле, рекао бих да тренутни систем школске психијатрије у Немачкој има концепт који
суштински не разуме и чак игнорише људска бића.
А ово се заснива на чињеници да се сваки облик патње, сваки облик психолошке патње, проглашава болешћу. Али то је погрешно.
Постоји много дубоке људске патње која нема никакве везе са болешћу, већ је део људске природе и не
захтева психијатријски или фармаколошки одговор.
Већ емпатичан приступ, филантропски, љубављу испуњен став према тој особи која живи у
кризи, да, прићи јој и помоћи јој. То је то.
Хипократова заклетва значи да је основни принцип да се човеку не нанесе штета.
И ово начело се, свакако, веома, веома често крши у психијатрији.
Да, ако пацијент са озбиљним животним проблемом оде код психијатра тражећи помоћ, веома је вероватно да ће наићи на лекара
који има мало времена и који потом реагује прописивањем лекова.
Он му даје рецепт након кратког процењивања ситуације.
Рекао бих да је лоша репутација психијатрије у Немачкој оправдана, јер се психотропни лекови превише лако користе,
што доводи до лишавања слободе и кршења људског достојанства.
Антидепресиви имају нуспојаве, прилично их је много, заправо.
Наравно, постоје и нуспојаве које се могу приметити или посумњати тек након година.
Невролептици су првобитно развијени за лечење такозваних психоза, односно менталних поремећаја, али имају много, много ризика и
нежељених ефеката, од којих су неки трајни, као што су поремећаји кретања, гримасање и слични симптоми или
прекомерно лучење пљувачке, чак и код веома младих људи.
Рекао бих да употреба неуролептичких лекова на рецепт треба да буде значајно ограничена; по
принципу их не би требало давати старијим особама.
– Под "старим" мислим на 70, 75, 80 и више година, и не би их требало давати ни деци ни адолесцентима.
Не мислим да постоји ниједна медицинска дисциплина, ако уопште желите да психијатрију рачунате као
медицину, која је толико снажно под утицајем фармацеутске индустрије као што је психијатрија.
Прво, психијатри немају никакву другу идеју како да се носе са овим људским страдањем, а друго, постоји свемоћна фармацеутска
индустрија у Европи и Америци која жели да продаје шарене пилуле које производи људима за велике паре и остварује профит.
Фармацеутска индустрија нуди све више и више.
И запањујуће је да су нови лекови које фармацеутска индустрија пласира на тржиште необично скупи.
Дакле, овде не говоримо о милионима, већ о милијардама у профиту, да.
И психијатрија постаје, у извесном смислу, слуга, чак и извршно тело.
Наравно да постоје људи који су у тешким околностима, који имају промене у перцепцији, који
су тешко депресивни, који желе да се убију, да.
Али то не значи да их затварамо, пунимо психотропним лековима, евентуално проглашавамо за правне неспособне или успостављамо
неки облик законског старатељства, наређујемо им принудно лечење, ограничавамо их, односно везујемо за
кревет. Уместо тога, требало би да им пружимо хуманu помоћ.
Човечња патења морају бити узета у обзир и људима мора бити пружен одговор.
Али за то вам не требају фиоке, а још мање све више фиока.
Такође није корисно правити разлику између 20, 30 или 50 различитих облика депресије.
Ово не служи никоме осим психијатру, који потом може прописати таблете које делују као да су посебно прилагођене пацијенту.
Потребан је другачији одговор. И тај другачији одговор не лежи у области психијатрије.
И рекао бих да психијатрија такође треба да буде укинута без замене.
Моја судбина је почела када сам имао девет година, да то кажем на енглеском.
Примљен сам тамо након прегледа у психијатријској клиници у Тибингену.
Психијатар ме је сматрао понашајно поремећеним и понашајно абнормалним, дететом које увек тражи пажњу.
Наводно сам тешко дете.
Био бих боље прилагођен другој школи за ментално ометену децу јер наводно не могу да учим.
Имао сам потешкоће из математике, да кажем директно: био сам потпуно глуп, потпуни идиот – да кажем директно.
Као мало дете, везали су ме за кревет, давали ми бета-блокаторе, убоде, психотропне лекове да ме умирију, давали ми
Зипрексу, Ацинтол – у сваком случају, напунили су ме психотропним лековима и таблетама које сам морао да узимам.
А ако их нисам прогутао, приморавали су ме – повлачили су ми главу, уста и врат уназад и рекли: "Сада их прогутај!"
Рекли су да ће ми помоћи да постанем независнији, стабилнији и самоуверенији.
Уместо тога, догодило се супротно.
Уместо да постанем самоуверенији, постао сам анксиознији; уместо да се смирим, постао сам агресивнији; уместо да
постанем промишљенији и мало срећнији, стално сам сузљив.
Одједном сам чуо гласове због психотропних лекова, одједном сам имао паразите због психотропних лекова. Сећам се тога.
Одједном сам видео змије и нисам се усудио више да додирнем телефон.
У својој соби сам изненада видео људе који заправо нису били ту, или сам чуо гласове који
су говорили: уради ово, уради оно, уради ово...
Замало су ме полудели. Више нисам био свој.
Више нисам био безбрижно дете какво сам био пре него што сам дошао на психијатријско одељење – био сам машина.
Хао сам као робот, говорио као рачунар, и сви моји покрети више нису били моји. Било је као да сам под
хипнозом, у трансу, потпуно делиричан, као да тако ходам.
Не можете ни да замислите.
То је изазвало да почнем да запневам, мој говор се погоршао, учио сам још спорије и почео да имам нападе.
Сећам се неких ситуација у којима је пена и даље излазила из мог уста.
Онда ноћу, када бих хтео да спавам, имао сам ноћне море и неко ме је избацио из кревета.
Стајало је: "На следећу дозу."
И више нисам могао да се поверим мајци, нисам могао да се поверим родитељима, нисам могао да се поверим браћи и сестрама...
И кад год бих хтео да кажем нешто, одмах би ми дали ињекцију да ћутим.
То је психијатрија: пролазити кроз пакао...! Све што могу да кажем је да је лоше, не може бити горе.
Психијатрија убија! И морамо устати пре него што буде прекасно!