Kommissionen för psykiatrins kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tyskland (KVPM) har i fem
decennier arbetat outtröttligt för att hjälpa offren för psykiatrins ibland brutala metoder.
Kommissionen har dokumenterat, avslöjat och framgångsrikt åtgärdat oräkneliga psykiatriska övergrepp.
Den kräver ett omedelbart avskaffande av psykiatriska tvångsmetoder som elchocker, fastspänning av patienter och
tvångsmedicinering med psykofarmaka med farliga biverkningar.
År 2024 kommer den internationella vandringsutställningen "Psychiatry: Death not Help" av den amerikanska
systerorganisationen Citizens Commission on Human Rights (CCHR) att visas över hela världen och även i Europa.
Kronologin över psykiatrins skadliga metoder från dess begynnelse till idag presenteras på 14 utställningsväggar.
Utställningen visades med framgång i Stuttgart i april 2024.
Besökarna kan se 14 prisbelönta dokumentärfilmer med 160 experter och personer som drabbats av sjukdomen.
Den ger information om psykiatrins marknadsföring av psykiska och ibland påhittade sjukdomar
och om miljardaffären med farliga psykofarmaka.
Utställningen "Psychiatry: Death not Help" visas för närvarande i München fram till den 10 juni 2024.
Den visar också hur du kan skydda dig mot psykiatriska övergrepp.
Intervjuer med experter och de drabbade ger en sällsynt inblick i omänskliga psykiatriska metoder.
Kla.TV sänder sedan en intervju med författaren, läkaren och psykoterapeuten Dr Josef Zehentbauer samt en
intervju med Robert, som var inlagd på en psykiatrisk avdelning som barn och sövdes med psykofarmaka.
Den fullständiga dokumentationen "Appearances are deceptive - A look into psychiatry" innehåller dessa och andra
intervjuer och kan ses på KVPM:s webbplats på www.kvpm.de.
Mitt namn är Josef Zehentbauer. Jag är läkare, psykoterapeut, arbetar också som psykoterapeut och författare till
flera böcker, som också har översatts till olika språk.
Så den nuvarande skolpsykiatrin i Tyskland har, skulle jag säga, ett i grunden misantropiskt till omänskligt koncept.
Och detta bygger på att allt lidande, allt psykiskt lidande, förklaras vara en sjukdom. Men det är fel.
Det finns en hel del djupt mänskligt lidande som inte alls har med sjukdom att göra, utan som är en del av
att vara människa i sig och som inte kräver någon psykiatrisk eller farmakologisk behandling,
men ett empatiskt förhållningssätt, ett filantropiskt, kärleksfullt förhållningssätt till den här personen som lever
i kris, ja, närma sig dem och hjälpa dem. Det är helt okej.
Hippokrates läkared innebär att man som grundprincip inte får skada någon människa.
Och denna princip bryts verkligen mycket, mycket ofta inom psykiatrin.
Ja, om en patient med ett stort livsproblem går till en psykiater och söker hjälp, kommer han sannolikt att träffa en läkare
som har ont om tid och som då kommer att svara farmakologiskt.
Han ger honom ett recept efter att ha tagit en snabb titt på det.
Det dåliga rykte som psykiatrin har i Tyskland är berättigat, skulle jag vilja säga, eftersom psykofarmaka
används alldeles för vårdslöst, med frihetsberövande och kränkningar av den mänskliga värdigheten.
Antidepressiva medel har biverkningar, en hel del, ja.
Säkert också biverkningar som kanske registreras eller anas först flera år senare.
Neuroleptika utvecklades ursprungligen för behandling av så kallade psykoser, det vill säga psykiska undantagstillstånd, men
har mycket, mycket många risker och biverkningar, varav vissa är permanenta, till exempel rörelsestörningar, grimaser och
liknande, eller salivutsöndring, även hos mycket unga människor.
Jag skulle säga att medicineringen och förskrivningen av neuroleptika bör begränsas avsevärt, och
att de av princip inte bör ges till gamla människor.
- Jag menar nu från 70, 75, 80, och bör i allmänhet inte heller ges till barn och ungdomar.
Jag tror inte att det finns någon medicinsk disciplin, om psykiatrin överhuvudtaget ska räknas som medicin, som
är lika påverkad av läkemedelsindustrin som psykiatrin.
För det första har psykiatrikerna ingen annan idé om hur de ska hantera detta mänskliga lidande, och för det andra finns det en
överväldigande läkemedelsindustri i Europa och Amerika som vill sälja de färgglada piller som
den producerar till människor för mycket pengar.
Läkemedelsindustrin erbjuder allt mer.
Och det är slående att de nya läkemedel som läkemedelsindustrin lanserar på marknaden är ovanligt dyra.
Så vi talar inte om miljoner, utan miljarder i vinster, ja.
Och psykiatrin blir en slags tjänare, till och med ett verkställande organ.
Självklart finns det människor som är i svår nöd, som har perceptuella förändringar, som är
allvarligt deprimerade, som vill ta livet av sig, ja.
Men det betyder inte att dessa människor ska låsas in, pumpas fulla med psykofarmaka, eventuellt omyndigförklaras eller
ställas under legal förmyndare, tvångsvårdas, bältas, dvs. bindas fast i en säng, utan att human hjälp ska erbjudas.
Du måste ta itu med mänskligt lidande och bemöta människor.
Men du behöver inte lådor för detta och absolut inte fler och fler lådor.
Det är inte heller meningsfullt att skilja mellan 20, 30 eller 50 olika former av depression.
Detta tjänar ingen annan än psykiatrikern att använda några piller till synes specifikt.
Det behövs ett annat svar. Och det andra svaret finns inte inom psykiatrin.
Och jag skulle vilja säga att psykiatrin också borde läggas ner utan ersättning.
Mitt öde började när jag var nio år gammal, på tyska.
Jag fördes dit efter att jag tidigare hade undersökts på den psykiatriska kliniken i Tübingen.
Psykiatern ansåg att jag hade en beteendestörning och beteendeproblem, ett barn som alltid behöver uppmärksamhet.
Jag skulle vara ett svårt barn.
Jag skulle passa bäst i en annan skola för mentalt handikappade barn eftersom jag förmodligen inte kan lära mig.
Jag hade svårigheter i matematik, på tyska: Total verblödet, Vollidiot - på tyska.
Som litet barn var jag bunden till min säng, fick betablockerare, injektioner, psykofarmaka för att söva mig,
Zyprexa, Acanitol, jag fick definitivt psykofarmaka i huvudet och tabletter, jag var tvungen att ta dem.
Och om jag inte tog dem tvingades jag göra det - de drog tillbaka mitt huvud, min mun
och min hals och sa: "Nu ska du svälja dem!"
De sa att det skulle hjälpa mig att bli mer självständig, mer stabil och mer självsäker.
Istället har det motsatta hänt.
I stället för att bli mer självsäker blev jag mer ängslig, i stället för att bli lugnare blev jag mer aggressiv,
i stället för att bli mer eftertänksam, i stället för att bli lite gladare var jag ständigt gråtfärdig.
Jag hörde plötsligt röster genom psykofarmaka, jag fick plötsligt buggar genom psykofarmaka. Det minns jag fortfarande.
Plötsligt såg jag ormar och vågade inte längre röra telefonen.
I mitt rum såg jag plötsligt människor som inte ens var där, eller hörde röster (som) sa, gör så här, gör så här, gör så här...
De drev mig nästan till vansinne. Jag var inte längre mig själv.
Jag var inte längre det bekymmerslösa barn jag var innan jag kom till (den psykiatriska
avdelningen) - jag var en tillverkad maskin.
Jag gick som en robot, talade som en datormaskin och alla mina rörelser var inte längre jag, jag var på något sätt hypnotiserad,
i trans, verkligen deliriös, som om jag gick så där.
Det är svårt att föreställa sig.
Det ledde till att jag började stamma, jag började tala sämre, jag lärde mig ännu långsammare och fick sedan kramper.
Jag minns några situationer där det fortfarande kom skum ut ur min mun.
Sedan på natten, när jag ville sova, hade jag mardrömmar och drogs upp ur sängen på natten.
Det stod: "Till nästa dos."
Och jag kunde inte anförtro det åt min mamma längre, inte anförtro det åt mina föräldrar
längre, inte anförtro det åt mina syskon...
Och när jag ville säga något blev jag omedelbart utskälld för att jag var tyst.
Det här är psykiatri: att uppleva helvetet...! Allt jag kan säga är att det är illa, det kan inte bli värre.
Psykiatrin dödar! Och vi måste stå upp innan det är för sent!