I dag, den 17. juni 2024, har organisationen United for Freedom inviteret os til en
pressekonference her i den smukke Taunus-region.
Der er et væld af emner, der skal diskuteres i dag.
Dr. Pfeil taler blandt andet om det internationale sundhedsregulativ, der er vedtaget i strid med international lov.
Som I ved, blev de vedtaget for godt 14 dage siden på WHO's generalforsamling i Genève.
<Dr. Pfeil: Ja, til vedtagelsen af IHR i strid med international lov.
Så det var noget af en gyser på Verdenssundhedsforsamlingen, hvordan disse IHR angiveligt blev vedtaget.
Og det er selvfølgelig vigtigt, at jeg kort skitserer de mest kontroversielle aspekter af disse
internationale sundhedsregler, og hvad vi kan gøre.
Meget kort om emnet WHO:
Man hører ofte, at det er en privat organisation.
Formelt set er WHO en statslig organisation.
Det er med andre ord en klassisk sammenslutning af stater med et bestemt formål.
Her hævder de officielt at ville fremme sundhed, folkesundhed.
Sådanne organisationer har som regel også deres egne organer.
Her er det Verdenssundhedsforsamlingen.
Medlemslandenes repræsentanter er udstationeret der.
Så har vi en bestyrelse som det udøvende organ og så, meget vigtigt og meget almægtigt, generaldirektøren,
som sidder i spidsen for det såkaldte sekretariat.
Den oprindelige plan var at vedtage to internationale traktater.
Den ene er IHR, som allerede findes i en forfatning fra 2005, men som nu er blevet grundigt revideret.
Og så var der faktisk også planer om at vedtage en ny international traktat, den såkaldte pandemitraktat.
Vedtagelsen af pandemitraktaten er blevet udskudt, og der lægges et stort pres her, om muligt senest på næste
års Verdenssundhedsforsamling - det er det, Tedros ønsker.
De mennesker, der måske står bag, håber, at det muligvis vil blive vedtaget i år.
Præcis, med hensyn til tidslinjen. Det blev påstået, at IHR var blevet vedtaget.
Hvis man bare går ud fra det, så træder de automatisk i kraft efter tolv måneder.
Medmindre de respektive stater udtrykkeligt erklærer den såkaldte opt-out.
Med andre ord modsætter de sig, at den træder i kraft inden for ti måneder.
Det vil sige indtil 31. marts.
Vedtagelsen af det internationale sundhedsregulativ, jeg sætter det i anførselstegn, er sket på en meget mærkelig måde.
På den ene side har vi det obligatoriske procedurekrav i artikel 55 i IHR.
I henhold til dette skal den endelige version, som efterfølgende vil blive sat til afstemning, faktisk være
tilgængelig for staterne mindst fire måneder før afstemningen i Verdenssundhedsforsamlingen.
Formålet er naturligvis, at staterne skal indse de politiske, økonomiske, administrative og finansielle konsekvenser.
De skal også tjekke, om disse IHR-ændringer er forenelige med f.eks. deres nationale forfatninger eller med international lov.
I stedet var vi i Genève og holdt en pressekonference der om morgenen som advokater.
Ved den parallelle begivenhed vidste vi endnu ikke, at dette vanvid ville ske om aftenen, at det angiveligt var vedtaget.
Hvordan gik det egentlig?
Der er stadig en videooptagelse af denne afstemning - den kan stadig ses på hjemmesiden.
Man kan selvfølgelig ikke se hele hallen, så vidt jeg har set, men faktisk kun plenum foran.
Formanden siger så: Er denne endelige version tilgængelig for alle? Jeg ser ingen indvendinger.
Og så spørger han: Ja, er alle enige? Og så kommer det igen: Jeg ser ingen indvendinger. Jeg kan ikke se nogen indvendinger.
Så det er en meget mærkelig procedure, især da procedureregel 72 specificerer den:
Afstemning skal ske ved håndsoprækning eller endda ved navneopråb, hvis det ønskes.
Der var stilhed i skoven. Så en meget, meget tvivlsom historie.
Så blev det påstået, en enstemmighed, som ingen, der ser denne video nu, kan bekræfte.
Det blev positivt rapporteret, at 37 lande udtrykkeligt har udtalt sig til fordel for denne vedtagelse af IHR.
Der er en liste, som selvfølgelig omfatter Tyskland og flere europæiske lande, men også andre lande som USA.
Men der var også en del modstand under diskussionen.
Så Hviderusland, Iran, Argentina, Costa Rica og andre lande - Slovakiet er meget vigtigt, tænk bare på dette angreb nu.
Indsigelser blev også tilladt. Derfor denne mærkelige historie.
Blev der overhovedet opnået beslutningsdygtighed?
99 stater skulle have givet deres udtrykkelige samtykke ved håndsoprækning. Meget tvivlsomt.
Derfor helt sikkert alene på grund af artikel 55, stk. 2.
Marianne Grimmenstein sagde det så godt: WHO bryder sine egne regler.
Afstemning i strid med international lov og derfor ugyldig.
Og enhver stat, der ikke modsiger dette, sætter sig selv i en helt forkert position.
Det vigtigste indhold.
Ud over den internationale folkesundhedsnødsituation - forkortet til Fake, hvor forkert - er der nu denne
nye form for eskalering, den pandemiske nødsituation.
Det er også mærkeligt, at det f.eks. skulle handle om en høj risiko, dvs. kun risikoen for at overskride sundhedssystemernes
kapacitet eller forårsage sociale og økonomiske forstyrrelser på grund af en angiveligt
meget farlig grænseoverskridende smitsom sygdom.
Fra et juridisk synspunkt må man også spørge, om sådanne kriterier er egnede til en sådan pandemisk nødsituation, som så skal
retfærdiggøre massive indgreb i de grundlæggende rettigheder.
For det skyldes ikke selve sygdommen, men er et spørgsmål om de statslige rammebetingelser.
Så det er faktisk en dårlig grund til at gribe ind i de grundlæggende rettigheder, som en generaldirektør Tedros så
kan anbefale på baggrund af denne pandemiske nødsituation.
Og man kan frygte, at endnu strengere indgreb vil blive retfærdiggjort af den pandemiske nødsituation.
Så er der de meget problematiske såkaldte relevante sundhedsprodukter, og et meget vigtigt nyt princip i WHO er
den såkaldte lighed, den fordelingsmæssige retfærdighed.
Det henviser til, at de fattigere lande, udviklingslandene i anførselstegn, nu også nyder godt af alle disse velsignelser i
form af såkaldte vacciner, modRNA-teknologi selvfølgelig, og medicin fra de - og jeg siger det meget
ironisk - medicinalfirmaer, som indirekte eller direkte er medsponsorer af WHO.
Og her, senest på dette tidspunkt, opstår spørgsmålet: Hvem styrer egentlig WHO?
Er det virkelig stadig staterne, eller er det sponsorerne?
Det er velkendt, at WHO er afhængig af frivillige donationer for næsten 85 procent af sin finansiering, herunder mange private
donationer direkte eller indirekte fra medicinalindustrien.
Alene Bill Gates Foundation bidrager formentlig direkte eller indirekte til 20 procent af WHO's samlede budget.
Men nu er kampen mod såkaldt misinformation og desinformation udtrykkeligt forankret i IHR.
I den forbindelse blev der indgået omkring 40 partnerskabsaftaler med store teknologivirksomheder fra den digitale
sektor, Google, Facebook og lignende, selvfølgelig med Microsoft i baggrunden, hvis indhold heller ikke afsløres.
På denne baggrund må vi naturligvis frygte en forværring af censurproblemet, især i de frie medier, men frem for alt
i en stor del af det seriøse videnskabelige samfund, som allerede tidligere er blevet udelukket fra diskursen.
Og uden fri debat kan vi bestemt ikke nærme os den sandhed, der er et presserende behov for her.
Alt dette på baggrund af den fortsatte mangel på et uafhængigt, juridisk bindende tilsynsorgan, der f.eks.
kunne give Tedros et rap over nallerne, hvis han erklærede en falsk eller pandemisk nødsituation.
I teorien skal han på forhånd afveje risici og fordele ved hver enkelt foranstaltning, han anbefaler.
Det skal stater med en liberal forfatning også gøre.
Men da ingen kontrollerer ham, fordi der ikke er nogen kontrol, kan han simpelthen ordinere den falske og den
pandemiske nødsituation samt disse anbefalinger vilkårligt.
WHO fortsætter med at angribe statslige myndigheder som en blæksprutte.
Der skal nu oprettes en national IHR-myndighed, og de såkaldte kernekapaciteter på de forskellige administrative niveauer skal
styrkes, herunder naturligvis kampen mod såkaldt infodemics - dvs. på området for bekæmpelse af påstået
misinformation, hvor WHO og medlemslandene forbeholder sig det tilsvarende monopol på sandheden.
Der er ikke noget uafhængigt tilsynsorgan.
Anbefalingerne kan indebære massive indgreb i de grundlæggende rettigheder, som, hvis de ikke undersøges i forhold
til risiko og fordele, kan føre til massive krænkelser af de grundlæggende rettigheder i hele verden.
Finansieringen af forskning i vacciner og lægemidler er uundgåeligt teknisk forbundet
med såkaldt "gain-of-function"-forskning.
Dette er igen forbundet med forskning i biovåben, og de tilknyttede sikkerhedsrisici er åbenlyse.
Med andre ord er der en endnu større risiko for, at disse WHO-regler i sidste ende vil
skabe de farer, som WHO hævder at ville forhindre.
Faktisk har et land som for eksempel Tyskland en folkeretlig forpligtelse på WHO-niveau, når IHR træder i kraft.
Men Tyskland kan i teorien sige: Stop, jeg vil ikke gennemføre det, som f.eks. Tedros anbefaler på
nationalt plan, fordi det ville være i strid med grundloven.
Det er teoretisk muligt, og de burde faktisk gøre det.
I praksis har vi set, at staterne skubber ansvaret over på WHO.
Tyskland er alligevel en af de største statslige sponsorer af WHO.
Tyskland vil gerne henrette.
I det mindste tidligere har Tyskland ikke længere været opmærksom på kravene i grundloven.
Med andre ord står vi på denne baggrund over for faren for at etablere et udenlandsk kontrolleret og totalitært
globalt sundhedsregime og selvfølgelig i sidste ende faren for langvarige og massive menneskerettighedskrænkelser.
Den menneskelige værdighed er ukrænkelig.
En stat, der griber ind i den fysiske integritet og de elementære borgerlige
frihedsrettigheder, skal altid begrunde dette indgreb.
Han skal altid afveje risici og fordele.
Vi har ikke hørt denne begrundelse i Tyskland og i mange lande rundt om i verden siden 2020.
Vi har ikke hørt nogen beviser.
Staten har en pligt at opfylde her, og den har ikke opfyldt den!
Alene ved at undlade at give denne begrundelse begår den allerede menneskerettighedskrænkelser
i stor skala. Hvad kan man gøre ved det?
Vi skal selvfølgelig ryste offentligheden så meget som muligt, og derfor er vigtige medier også repræsenteret her. Demonstrationer,
løbesedler og så videre. Men det vigtigste nu er at ryste dem, der har ansvaret, dem, der stadig har en god vilje.
Det er meget vigtigt at tage retslige skridt, summariske sager, forfatningsklager, ekstremt vigtigt.
For eksempel kan alle tale med deres parlamentsmedlem i deres valgkreds.
Og disse mennesker forsøger at gøre opmærksom på problemet.
Der er mange måder at engagere sig på her.
Selv bare at tale med venner, bekendte, naboer, hvor en lille sprække i døren er åben.
Vi må og skal virkelig sætte alle sejl til her. Der er ikke noget tiltag, der ikke er vigtigt.
Men jeg vil sige, at fokus virkelig bør være på overtalelse, uddannelse, uddannelse,
uddannelse blandt de politiske beslutningstagere.
Personligt ser jeg ikke mange chancer hos den føderale regering.
Derfor bruger vi denne underskriftindsamling til at forsøge at overtale Forbundsdagen til at
opfordre den føderale regering til at melde sig ud.
Og selvfølgelig, hvis tingene var i orden, ville en forfatningsklage mod disse helt ulovligt vedtagne IGV'er faktisk
skulle have succes, hvis vi stadig havde normale forhold.
Og vi håber og regner med en tilbagevenden til normale forhold.
Og vi vil alle forsøge at yde vores bidrag. Mange tak skal I have.