Mokykliniuose vadovėliuose galima perskaityti, kaip saugūs ir veiksmingi skiepai nugalėjo raupus, o paskui vieną ligą po kitos.
Bet ar tai tikrai tiesa?
Šį klausimą nušviečia universiteto dėstytojas, radiologas ir medicinos istorikas daktaras Gerdas Reutheris.
Dr. Reutheris jau seniai žinomas dėl savo kritikos farmacijos dominuojamai medicinai ir tai išreiškė
savo "Spiegel" bestseleryje "Der betrogene Patient".
Dr. Gerdas Reuteris savo paskaitoje, remdamasis skiepijimo nuo raupų pavyzdžiu ir medicinos istorijos šaltiniais,
parodo privalomo skiepijimo nuo raupų pasekmes gyventojams.
Pasak daktaro Reutherio, raupai buvo nekenksminga liga, tačiau skiepijimas nuo raupų sukėlė dešimtis tūkstančių mirčių.
Skiepijant raupai, taip sakant, mirė.
Dr. Reutherio teigimu, 300 metų vakcinacijos istoriją galima prilyginti vienam nusikaltimui sveikatai.
Išgirskite, ką daktaras Reuteris sako apie skiepus, ypač apie skiepus nuo raupų.
Paskaita buvo surengta kaip ŽŪMGF simpoziumo "Vakcinos leidimas, vakcinacijos rekomendacija,
privaloma vakcinacija - ar pakanka duomenų?" dalis.
Dr. Ronaldas Veiklas: Mėgaukitės, mėgaukitės. Dabar kviečiame klausytis mūsų gerbiamo kolegos daktaro Gerdo Reutherio pranešimo
"Skiepai - sėkmės istorija?", kuris tikrai bus labai įdomus.
Dr. Gerdas Reutheris: Taip, mielasis Renė, labai ačiū, brangūs svečiai.
Covid-19 skiepai, kurie nebuvo skiepai, nebuvo pirmasis nusikaltimas medicinoje.
Tiesą sakant, 300 metų skiepijimo istorija yra vienas nusikaltimas sveikatai, tačiau dėl
laiko stokos kalbėsiu tik apie vieną skiepą.
Tačiau tai yra 200 metų vakcinacijos istorijos, būtent pirmieji 200 metų buvo skirti skiepijimui nuo raupų.
Ir šis skiepijimas nuo raupų jau buvo atliktas lygiai taip pat, kaip ir Covid-19.
Tai buvo susiję su prievarta, baudomis, dideliais pinigais, kai kuriais atvejais net didesniais nei šiandien.
Ir tai buvo susiję su tuo, kad reikia daryti kažką, kas neturi jokių įrodymų.
Ir žala buvo paslėpta.
Kai kas gali sakyti, ar galima lyginti raupus ir Covid?
Covid, tai buvo tik gripas.
Tačiau raupai buvo baisi liga.
Atnešiau jums šį vieną paveikslėlį, kurį matysite vėl ir vėl.
Įdomu tai, kad internete ir knygose visada matote tas pačias raupų nuotraukas.
Fotografijos ir kino juostos laikais nebuvo tiek daug sergančiųjų raupais, kad būtų galima nuolat atsivežti naujų.
Tačiau dar XIX a. vienas karikatūristas išdrįso parodyti, kad raupai iš tikrųjų nėra
tokia baisi liga ir nėra blogesnė už Kovidą.
Tačiau jie atrodo prastai.
Taigi jis leido sau čia, kaip tam tikrą rinkodaros gagą medikams, kurie čia jodinėja
ant jaučio ir asilo, ir kaip tam tikrą paskatą
Skiepijant raupais apsikrėtusią nimfą, kad išgąsdintų žmones.
Galite pamatyti, ką daro dešinėje esantys vaikai.
Vaikai pabėga.
Tačiau jums reikia tokio baimės scenarijaus, kaip lavonai, kurie su "Covid" gulėtų ant kiekvieno gatvės kampo.
Būtent taip čia buvo parodyta ši kojinėmis apsivilkusi nimfa.
Baimė visada buvo šio verslo pagrindas.
Tačiau tai nebuvo pateisinama ir dėl raupų.
Kodėl? Žinoma, kad raupai egzistuoja mažiausiai tūkstantį metų, o tikriausiai daug tūkstančių metų.
buvo ir Vakaruose, bet kaip nekenksminga vaikų liga, apie kurią net nebuvo kalbama.
Štai keletas statistinių duomenų iš Anglijos.
Ir štai matote, kad viskas prasideda 1630 val.
Ten užfiksuotas pirmasis suaugusiųjų susirgimo atvejis, kuris tikriausiai atitiko raupus.
Iki tol yra daugiausia abejotinų įdomybių, kad suaugęs žmogus būtų užsikrėtęs raupais.
Tai prasidėjo tik XVII a. antroje pusėje.
O raupų katastrofa ypač pasireiškė XVIII amžiuje, kai skiepai jau buvo prieinami.
Nes anksčiau, jei dar kartą pažvelgtumėte čia, Londone per metus nuo raupų nemirė nė šimtas žmonių.
Daugelis jų gyveno labai prastomis socialinėmis sąlygomis.
Ir tik XVIII a. buvo užfiksuota šimtai tūkstančių mirtinų raupų atvejų.
Pagalvokime apie "Covid".
Žmonės nemirė 2020 m., bet tik pradėjus skiepyti.
Ir čia galbūt yra pirmoji užuomina.
Ar tai gali būti susiję su kitais socialiniais įvykiais?
Taip, raupai tapo Europos katastrofa tik tada, kai po Trisdešimties metų karo prasidėjo kontrreformacija.
Daugelyje knygų vis dar rašoma ir uoliai kopijuojama, kad raupsais sergančių pacientų skiepijimas
pūliais turi senas liaudies medicinos tradicijas.
Kinai, indai ir afrikiečiai tai jau padarė, todėl skiepai yra natūraliausias dalykas pasaulyje.
Jei pažvelgtumėte į faktus, pamatytumėte, kad tai visiškai netiesa.
Iki 1700 m. nėra dokumentų, kuriuose kas nors būtų įbrėžęs pūlinį į kitą asmenį.
Pirmą kartą apie skiepus apie 1700 m. Konstantinopolyje rašė du graikų aiškiaregiai.
Netrukus ten taip pat kilo raupų epidemija.
1713 m. graikų gydytojas pirmą kartą pranešė apie tokius skiepus.
Bet ne senoji liaudies medicinos tradicija.
Be to, senų bobučių pasakojimai apie raupus byloja, kad ši moteris, ledi Wortley Montagu, buvo
didžioji naudingojo skiepo nuo raupų pradininkė.
Ji tai pamatė Konstantinopolyje, o nuo 1721 m. Vakarų Europoje veikė kaip vakcinų lobistė.
Ir iš esmės išplito tarp aukštesniosios klasės atstovų.
Tačiau net ir tada dėl šių skiepų mirė sveiki žmonės.
Ypač pirmaujančiuose socialiniuose sluoksniuose.
Net tarp tų, kurie pasisako už skiepus, mirtingumas yra ne mažesnis kaip 2 %.
Nežinome, koks jis buvo iš tikrųjų.
Tačiau ponios Wortley Montagu iš tikrųjų galite neįtraukti į šią istoriją, ji iš tikrųjų nevaidino jokio vaidmens.
Nes praėjus dešimčiai metų po jos, kaip vakcinų lobistės, darbo, Anglijoje buvo paskiepyta ne daugiau kaip 1000 žmonių.
Dar svarbesnis buvo abatas Conti, apie kurį šioje istorijoje beveik nieko nesužinosite.
Jėzuitas, agitavęs už šiuos skiepus.
O skiepai vis tiek paplito dėl to, kad už juos buvo mokami dideli pinigai.
Štai pavyzdys.
Anglų gydytojas buvo iškviestas pas Rusijos carienę Jekateriną Didžiąją, kad paskiepytų ją ir vaikus.
Ir už šią, tarkime, penkių minučių veiklą jis gavo 10 000 svarų sterlingų išmoką. Dabartiniu atitikmeniu - apie milijoną eurų.
Visą gyvenimą mokama 500 svarų sterlingų metinė pensija ir barono titulas.
Jis ir jo palikuonys buvo nustatyti visam gyvenimui.
Vakcinuotų "Porsche" šiandien garažuose yra palyginti nedaug.
1721 m. šie neaiškūs raupų skiepai raiteliams
nuplaukė į tvenkinį.
Teigiama, kad raupų atvejai į JAV buvo įvežti laivu.
Dvasininkas ir gydytojas tvirtino, kad būtina apsaugoti gyventojus skiepais.
Ir šis jų tuo metu atliktas įvertinimas taip pat laikomas pirmąja medicinine statistika.
15 % mirtingumas nuo raupų būtų sumažėjęs iki 2,5 %. Sėkmė.
Tačiau jūs nesuvokiate, kad tai nebuvo tinkama studija, kurią atliko fanatiškas puritonas Cottonas Matheris.
Grupės buvo visiškai nepalyginamos. Nebuvo atsitiktinio paskirstymo.
Akivaizdu, kad paskiepytieji ir nepaskiepytieji buvo labai skirtingos grupės.
Sėkmė taip pat turėjo būti ribota, nes ponas Cottonas Matheris turėjo leisti savo žmonai 14 dienų neleisti jam
būti savo namuose šios skiepijimo kampanijos metu, nes kitaip jį tikriausiai būtų nulinčiavę.
Taigi turėjo būti rimtų sveikatos sutrikimų ir mirčių.
Beje, ponas Cottonas Matheris ten taip pat vykdė raganų teismus.
Taip, ir sėkmė Europoje taip pat neatrodė gerai.
Jei pažvelgtumėte čia, tai Kopenhagos statistiniai duomenys apie metinį mirtingumą nuo raupų.
Čia galite pamatyti, kur buvo atidaryta ir vėl uždaryta skiepų ligoninė.
Iš skaičių nematyti, kad kas nors pasikeitė.
Taigi sėkmė jau praeityje.
Ir jei jie neįvyko Kopenhagoje ir kitur, greičiausiai jie negalėjo įvykti ir Bostone.
Daugelyje medicinos istorijos knygų taip pat neminima, kad 1729 m., praėjus aštuoneriems metams po to, kai ledi
Wadley Montagu išplatino šią idėją, Didžiosios Britanijos parlamentas jau buvo uždraudęs skiepus.
Ir tik po 1743 m. vėl pradėta vykdyti.
O asmeninis Marijos Teresės gydytojas Vienoje tuo metu labai išmintingai teigė, kad
aristokratai ir turtuoliai paprastai miršta nuo raupų.
Negydoma kolonija išgyvena be gydymo.
Tai taip pat rodo, kad raupai nebuvo labai rimta liga.
Jie tapo rimta liga tik šios skiepijimo vakcinos pavidalu - raupais.
Tai turėjo įtakos istorijai.
Ne raupai, o vakcinomis sukeliami raupai.
Parodysiu jums dvi žymias mirtis.
Kairėje - Liudvikas XV, dešinėje - paskutinysis Bavarijos Wittelsbachas.
Jo linija išnyko po tariamos poko mirties Maksimilijono III Jozefo.
Teigiama, kad abu mirė nuo raupų - vienas būdamas 64 metų, o kitas - 50 metų.
Abiem buvo bendra tai, kad jie buvo labai mylimi valdovai.
Valdant jiems žmonėms sekėsi gerai.
Tikrai žinome, kad Liudvikas XV negalėjo užsikrėsti raupais būdamas 64 metų amžiaus, nes raupais užsikrėtė
būdamas vaikas, o raupai suteikia imunitetą visam gyvenimui.
Liudvikas XV, būdamas 64 metų, pažvelgė į save ir pasakė: jei nežinočiau, kad vaikystėje
sirgau raupais, sakyčiau, kad sirgau raupais.
Jis neišgyveno. Tai galėjo būti tik vakcinos sukelti raupai.
Maksas III Juozapas kaltinamas tuo, kad tik liepė gyventojams atlikti skiepus, bet pats visada atsisakydavo.
Galima abejoti, kad miršta nuo raupų būdamas 50 metų nuo pilnos sveikatos.
Ir dar daug kitų.
Du Habsburgų imperatoriai Vienoje taip pat mirė nuo raupų.
Ir yra keletas dalykų, kurie turėtų paskatinti mus susimąstyti.
Mirę didikai buvo labai turtingi žmonės.
Tačiau raupai iš tikrųjų buvo lūšnynų, vargšų liga.
Kaip tai įmanoma?
Ir tai visada buvo vaikystės liga.
Kodėl vyresnio amžiaus žmonės gali užsikrėsti raupais būdami visiškai sveiki?
Tuo metu beveik nė vienas gydytojas nebuvo matęs suaugusiųjų raupų.
Dar svarbiau, kad visi žino, jog raupai yra labai užkrečiami.
Tačiau ten, kur mirė valdovai ir kiti didikai, nebeliko ligonių ir mirčių nuo raupų.
Jie nebuvo užkrečiami ir akivaizdžiai neužkrėtė kitų žmonių.
Tačiau jie turi ir dar vieną bendrą bruožą.
Visų valdovų priešas buvo Bažnyčia.
Jie norėjo panaikinti bažnyčios atleidimą nuo mokesčių.
Tai neįvyko po jos mirties.
Turiu dar vieną šių įvykių liudininką.
Tai tuo metu gyvenęs vienuolis Abraomas A. Santa Klara.
Tikrasis jo vardas buvo Johannas Ulrichas Megerlė.
O jis jau tada sakė, kad Medi Korumo lordų privilegija - žudyti be bausmės.
Taigi Džeimsas Bondas nebuvo pirmasis žmogus žmonijos istorijoje, kuriam buvo suteiktas leidimas žudyti - kaip
sako ponas Megerle, šis leidimas buvo įvestas XIII a., kai buvo įkurta gydytojo profesija.
Tiems, kurie mano, kad visa tai yra perdėta, nes skiepai negali būti tokie blogi, pateikiau
sakinį iš Hervé Bovin knygos apie skiepų istoriją.
Tai Leuveno profesorius emeritas.
Jis yra karštas skiepų šalininkas.
Taip pat susijęs su Pastero institutu.
2011 m. išleistoje knygoje jis rašo, kad nuo 1721 m. iki Suttono metodo, apie kurį kalbėsime po akimirkos,
Europoje taikytas skiepijimas buvo labai pavojingas.
Tai neabejotinai buvo riba, kurią buvo galima toleruoti.
Taigi jis taip pat netiesiogiai aiškiai sako, kad šie skiepai taip pat buvo potencialus žudymo ginklas.
Ir viso to nebūtų reikėję, jei būtume klausę šio pono.
Danielis Suttonas - ne akademinis gydytojas, o chirurgas amatininkas. Jis buvo kilęs iš chirurgų šeimos.
Nuo 1750 m. jis atliko skiepijimus, tačiau taikė naują metodą.
Beje, su juo uždirbo daug pinigų.
Paprastiems žmonėms skiepai kainavo 10 svarų sterlingų, o turtingiesiems - 25 svarus sterlingų.
Per dieną jis uždirbdavo nuo 500 iki 1000 dolerių.
Tuo metu individualus namas kainavo 500 svarų sterlingų. Tai reiškia, kad per vieną dieną
tokiu būdu jis uždirbo kelis individualius namus.
Vis dėlto jis nusipelnė pagyrimo, nes gyvenimo pabaigoje pasakė: "Nepraradau nė vieno paciento.
Pirma, jis susilaikė nuo tolesnių toksinių priemonių. Tai dažnai pamirštama pasakojimuose apie skiepus, kaip, pavyzdžiui,
dažnai pamirštama apie vakcinose esančius adjuvantus.
Nes tada, kai buvote skiepijami, oficialiojoje medicinoje taip pat gaudavote adalų, stibio,
gyvsidabrio ir kitų skanių nuodingų dalykų.
Jis to nedarė.
Jis atliko tik šį skiepijimą ir nieko daugiau nesakė, išskyrus gryną orą.
Tačiau vieną dalyką jis darė visų pirma. Jei žmonės būtų klausę J. Suttono, nebūtų įvykę Covid vakcinacijos katastrofos.
Jis atliko pagrindinį eksperimentą.
Kartą jis tiesiog įbrėžė pūlinį į odą, o kraujas neišsiliejo.
Jis vieną kartą išpjovė odą, suleido pūlių į poodinį riebalinį audinį, tada suleido pūlių į raumenis ir pamatė, kas atsitiko.
Ir jis nustatė, kad tikslinis įvykis buvo skiepų pūslelės ant odos, t. y.
nekenksminga raupų liga, kuri atsiranda po šio skiepo.
Taip atsitiko tik tada, kai jis skiepijo į odą, o ne į poodinį riebalinį audinį ir ne į raumenis.
Kodėl?
Tai iš tikrųjų aišku.
Nes mūsų imuninė sistema veikia vidiniu būdu.
Viskas, ką įdedame giliau, yra katastrofa.
Deja, medicina to nesuvokė nuo Suttono laikų, t. y. prieš 250 metų.
Deja, jo knyga "Inokuliatorius" buvo išleista tik 1796 m., kai Džennerio skiepijimas jau buvo įsibėgėjęs.
Tačiau Suttonas mus išmokė, kad mūsų imuninė sistema veikia tik per odą ir gleivines, jei norite ją ko nors išmokyti skiepais.
Tai yra evoliucinis susitarimas. Tačiau ne, jei ką nors įšvirkšite giliau į audinius.
Tik oda, nosis, gerklė, plaučiai ir virškinamasis traktas gali turėti įtakos imuninės sistemos atminčiai.
Visa kita yra kūno sužalojimas, galintis sukelti žalą.
Tai būtų buvęs Suttono proveržis.
Tačiau atvyko ponas Dženneris.
O J. Jenneris ne kaip pirmasis, bet ir kiti gydytojai prieš jį laikėsi nuomonės, kad nekenksmingi karvių
raupai, dėl kurių melžėjai nebūtų turėję raupų randų,
bet išsaugoję gražią baltą odą, galėtų būti geras pakaitalas žmonių raupų arkliams, jei jie būtų paskiepyti.
Iš tikrųjų melžėjos buvo sveikos ir turėjo gražią odą tik todėl, kad turėjo šviežio, nepasterizuoto
karvės pieno. Tai niekaip nesusiję su karvių raupais.
Kodėl? Todėl, kad jie buvo labai reti.
Pats Dženneris niekada nepateikė savo skiepų veiksmingumo įrodymų ir atliko neetiškus eksperimentus.
Pavyzdžiui, jis paskiepijo savo sodininko sūnų karvių raupų vakcina ir apkrėtė vaiką
raupais, kad pamatytų, ar kas nors atsitiks.
Jis nedvejodamas paskiepijo savo sūnų. To paprastai taip pat neperskaitysite.
Po šio skiepo jo sūnus turėjo protinę negalią ir mirė būdamas 21 metų.
Tai skiepų didvyris Dženneris.
Prieš kelerius metus taip pat buvo ištirti seni mėgintuvėliai, kuriuos tada atsiuntė J. Jenneris.
Jame nebuvo jokių karvių raupų.
Ten buvo arklių raupai, o gal tiesiog kažkas sudžiūvusio, kažkas, kas buvo išsiuntinėta po
visą pasaulį ir tikrai negalėjo būti naudingas.
Ir keletas statistinių duomenų, kurie yra prieinami Anglijoje po Džennerio įvežimo, rodo, kad
kairėje pusėje yra mirčių nuo raupų skaičius Anglijoje.
Skiepyti buvo privaloma jau nuo 1853 m.
14 000, 20 000, o vėliau - epidemija, per kurią mirė 44 000 raupų.
Tada žmonės pamažu suprato, kad skiepijimas iš tikrųjų paskatins raupų mirtį.
Ir tada buvo miestas, kuris, taip sakant, atliko eksperimentą. Jį galite pamatyti čia. Tai Lesterio miestas.
Grįšiu dar kartą.
Lesterio miestas, kurio miesto taryba paprasčiausiai pareiškė, kad privalomas skiepijimas nebebus vykdomas miesto ribose.
Skiepijimas nebėra privalomas.
Taigi Lesterio mieste, palyginti su kitais miestais, kuriuose buvo vykdoma privaloma vakcinacija, yra
mažiausiai raupų atvejų ir mažiausiai mirčių nuo raupų.
Tai parodė ir tolesnė XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios įvykių eiga.
Čia galite pamatyti mirusiųjų nuo raupų ir mirusiųjų nuo raupų, paskiepytų nuo raupų, skaičių.
Kreivės iš esmės rodo tas pačias dideles vertes.
Tai reiškia, kad net karšti skiepų šalininkai negali kalbėti apie mirtingumo sumažėjimą.
Tačiau būta ne tik mirčių, bet ir sunkaus neįgalumo atvejų.
Meningitas pasireiškė modifikavus vakcinaciją nuo raupų.
1924 m. Prahos patologas, atlikęs skrodimą, pirmą kartą nustatė aiškų ryšį.
Galite pamatyti, kiek laiko tai užtrunka. Taigi 125 metai. 25 metai po vakcinacijos įvedimo.
Pirmą kartą paaiškėjo, kad visa tai sukėlė meningitą.
Nors, žinoma, taip jau buvo nutikę ir anksčiau.
O 1953 m. Karlsrūjėje prireikė dar vienos žmogaus gyvybės, t. y. 30 metų, kad būtų pripažinta vakcinos žala.
Iki tol oficialiai nebuvo nustatyta jokios vakcinos žalos, nors žmonės buvo skiepijami jau 250 metų.
Nors VFR raupų atvejų nebebuvo, 1949-1979 m. buvo patvirtinti 7 raupų atvejai, 360 mirčių nuo skiepų, kurias
pripažino RKI arba Paulo Ehrlicho institutas, ir mažiausiai 984 nuolatiniai sužalojimai.
Štai kodėl 1979 m. raupus reikėjo paskelbti likviduotais, nes tai buvo vienintelis būdas pašalinti vakciną nuo raupų.
Priešingu atveju skiepijimą nuo raupų būtų reikėję tęsti.
Tačiau tai nepadėjo.
Baigdamas norėčiau pacituoti amerikiečių gydytojo, skiepų šalininko, kuris buvo JAV
kariuomenės prevencinės medicinos direktorius, žodžius.
1940 m., po beveik 250 metų skiepijimo istorijos, jis teigė, kad visas aktyvios ir pasyvios
imunizacijos klausimas vis dar yra eksperimentiniame etape.
Būtent tai ir patyrėme dabar, kai visa tai yra eksperimentinėje stadijoje.
Ir jei taip yra ir po šio laiko, tuomet galima tik pasakyti, kodėl skiepai apskritai dar gali būti problema.