Skolas mācību grāmatās var izlasīt, kā vispirms bakas un pēc tam viena slimība pēc otras
tika uzvarētas ar drošu un efektīvu vakcināciju.
Bet vai tā patiešām ir taisnība?
Universitātes lektors, radiologs un medicīnas vēsturnieks Dr. Gerds Reiters (Gerd Reuther) izgaismo šo jautājumu.
Dr. Reiters jau sen ir pazīstams ar savu kritiku pret farmācijas dominējošo medicīnu, ko viņš pauda
savā Spiegel bestsellerā "Der betrogene Patient".
Dr. Gerds Reuters savā lekcijā izmantoja vakcinācijas pret bakām un medicīniski vēsturiskus avotus, lai parādītu
obligātās vakcinācijas pret bakām ietekmi uz iedzīvotājiem.
Pēc Dr. Reitera domām, bakas bija nekaitīga slimība, taču vakcinācija pret bakām
izraisīja desmitiem tūkstošu nāves gadījumu.
Līdz ar vakcināciju pienāca, tā sakot, bakas nāve.
Pēc Dr. Reitera domām, 300 gadus ilgo vakcinācijas vēsturi var pielīdzināt vienam veselības noziegumam.
Uzklausiet, ko Dr. Reuters saka par vakcināciju un jo īpaši par vakcināciju pret bakām.
Lekcija notika PVDD simpozija "Vakcīnas atļauja, vakcinācijas ieteikums, obligātā vakcinācija - vai pietiek datu?" ietvaros.
Dr. Ronalds Veikls: Izbaudiet, lūdzu, izbaudiet. Lūdzu, pievienojieties man, lai noklausītos mūsu cienījamā kolēģa
Dr. Gerda Reitera (Dr. Gerd Reuther) ārkārtīgi izklaidējošo prezentāciju ar nosaukumu "Vakcinācija - veiksmes stāsts?".
Dr. Gerds Reiters: Jā, dārgais Renē, liels paldies, dārgie viesi.
Covid-19 vakcinācija, kas nebija vakcinācija, nebija pirmais veselības noziegums medicīnā.
Patiesībā 300 gadu vakcinācijas vēsture ir viens veselības noziegums, bet laika
ierobežojumu dēļ es runāšu tikai par vienu vakcināciju.
Tomēr tā ir 200 gadu vakcinācijas vēsture, proti, pirmie 200 gadi bija veltīti vakcinācijai pret masaliņām.
Un šī vakcinācija pret bakām jau ir veikta tieši tādā pašā veidā kā Covid-19.
Tā bija saistīta ar piespiešanu, sodiem, lielu naudu, dažos gadījumos pat lielāku nekā šodien.
Un runa bija par kaut ko tādu, kam nebija pierādījumu.
Bojājumi ir noslēpti.
Kāds varētu teikt, vai jūs varat salīdzināt raupjus un Kovidu?
Covid, tā bija tikai gripa.
Taču bakas bija briesmīga slimība.
Es jums esmu atvedis šo vienu attēlu, kuru jūs redzēsiet atkal un atkal.
Interesanti, ka internetā un grāmatās vienmēr redzamas vienas un tās pašas bildes, kurās attēlotas masaliņas.
Fotogrāfijas un kinofilmu laikmetā nebija tik daudz cilvēku, kas slimoja ar bakām, lai varētu pastāvīgi ievest jaunus.
Taču jau 19. gadsimtā kāds karikatūrists uzdrošinājās parādīt, ka patiesībā rapsas nemaz nav
tik briesmīga slimība un nav sliktāka par Kovīdu.
Bet tie vienkārši izskatās slikti.
Tāpēc viņš šeit ir atļāvies kā sava veida mārketinga gags medicīnas profesionāļiem, kuri šeit jāj
uz vērša un ēzeļa, un kā sava veida stimulu, lai
Vakcinācija nimfa, kas pārklāta ar bakām, lai biedētu cilvēkus.
Un jūs varat redzēt, ko dara bērni labajā pusē.
Bērni bēg.
Bet jums ir nepieciešams šāds baiļu scenārijs, piemēram, līķi, kas kopā ar Kovidu gulētu uz katra ielas stūra.
Tieši tā šeit tika parādīta šī nimfa ar krūtīm.
Un bailes vienmēr ir bijušas šī biznesa centrā.
Taču tas nebija pamatoti arī attiecībā uz bakām.
Kāpēc? Ir zināms, ka bakas ir pastāvējušas vismaz tūkstoš gadu, iespējams, daudzus tūkstošus gadu.
bija sastopamas arī Rietumos, taču kā nekaitīga bērnu slimība, par kuru pat nerunāja.
Un šeit ir daži statistikas dati no Anglijas.
Redziet, viss sākas plkst. 1630.
Šis ir pirmais dokumentētais pieaugušo saslimšanas gadījums, kas, iespējams, ir saistīts ar bakām.
Līdz tam brīdim ir tikai apšaubāmi kuriozi, ka kāds pieaugušais būtu saķēris bakas.
Tas sākās tikai 17. gadsimta otrajā pusē.
Jo īpaši epidēmija ar bakām notika 18. gadsimtā, kad vakcinācija jau bija pieejama.
Jo agrāk, ja paskatās šeit, Londonā nebija simts nāves gadījumu gadā no bakām.
Daudzi ir dzīvojuši ļoti sliktos sociālos apstākļos.
Un tikai 18. gadsimtā tika reģistrēti simtiem tūkstošu nāves gadījumu no bakām.
Un padomāsim par Kovidu.
Cilvēki nemira 2020. gadā, bet tikai pēc vakcinācijas uzsākšanas.
Un šeit, iespējams, ir pirmais mājiens.
Vai tas varētu būt saistīts ar citām sociālajām norisēm?
Jā, bakas kļuva par Eiropas katastrofu tikai tad, kad pēc Trīsdesmitgadu kara sākās kontrreformācija.
Daudzās grāmatās joprojām ir rakstīts un cītīgi kopēts, ka tautas medicīnā ir senas tradīcijas vakcinācijas veikšanai ar raupjām.
Ķīnieši, indieši, afrikāņi to jau ir izdarījuši, un tāpēc vakcinācija ir visdabiskākā lieta pasaulē.
Ja aplūkojat faktus, redzams, ka tā nemaz nav taisnība.
Pirms 1700. gada nav dokumentu, kas liecinātu, ka kāds būtu ieskrāpējis strutas citā cilvēkā.
Pirmo reizi par vakcināciju ap 1700. gadu Konstantinopolē ziņoja divi grieķu zīlnieki.
Neilgi pēc tam tur notika arī bakas epidēmijas.
Un 1713. gadā grieķu ārsts pirmo reizi ziņoja par šādām vakcinācijām.
Bet ne vecās tautas medicīnas tradīcijas.
Un tas ir arī vecu vīru stāsts par raupju vēsturi, ka šī sieviete, lēdija Vortlija Montagu (Lady Wortley Montagu), esot bijusi
lielā labvēlīgās vakcinācijas pret raupjām ieviešanas iniciatore.
Viņa to redzēja Konstantinopolē un pēc tam no 1721. gada darbojās kā vakcīnu lobiste Rietumeiropā.
Un būtībā izplatīja to starp augstāko klasi.
Taču arī tolaik šo vakcināciju rezultātā nomira veseli cilvēki.
Īpaši vadošajās sabiedrības aprindās.
Pat starp tiem, kas atbalsta vakcināciju, mirstība ir vismaz 2 %.
Mēs nezinām, cik augsts tas bija patiesībā.
Bet patiesībā jūs varat neiekļaut šajā stāstā Vortlijas Montagu kundzi, viņai īsti nebija nekādas nozīmes.
Jo desmit gadus pēc viņas kā vakcīnu lobistes darba Anglijā bija vakcinēti ne vairāk kā 1000 cilvēku.
Vēl svarīgāks bija kāds abats Konti, par kuru stāstā gandrīz neko neuzzināsiet.
Jezuīts, kurš iestājās par šo vakcināciju.
Un iemesls, kādēļ vakcinācija tik un tā iedzīvojās, bija tas, ka bija iesaistīta liela nauda.
Lūk, piemērs.
Angļu ārsts ir izsaukts pie Krievijas carienes Katrīnas Lielās, lai vakcinētu viņu un bērnus.
Un par šo, teiksim, piecu minūšu darbību viņš saņēma 10 000 sterliņu mārciņu. Šodienas
ekvivalentā tas ir aptuveni viens miljons eiro.
mūža pensija 500 mārciņas gadā un barona tituls.
Viņš un viņa pēcnācēji tika iecelti uz mūžu.
Vakcinēto Porsche garāžās šodien ir salīdzinoši maz.
1721. gadā šie neskaidrie vakcinācijas raupji braucēji uz
ieplūda dīķī.
Tiek apgalvots, ka ASV ar kuģi bija ievesti bakāmērču gadījumi.
Kāds garīdznieks un ārsts uzstāja, ka ir svarīgi aizsargāt iedzīvotājus ar vakcināciju.
Un šis novērtējums, ko viņi toreiz veica, tiek uzskatīts arī par pirmo medicīnisko statistiku.
15 % mirstība no bakām būtu samazinājusies līdz 2,5 %. Panākums.
Taču jūs neapjaušat, ka tas nebija pareizs pētījums, ko veica fanātiskais puritānis Kotton Mather kungs.
Grupas vispār nebija salīdzināmas. Nebija nejaušības principa sadalījuma.
Vakcinētie un nevakcinētie acīmredzami bija ļoti atšķirīgas grupas.
Un arī panākumi bija ierobežoti, jo Cotton Mather kungam šīs vakcinācijas kampaņas laikā nācās ļaut sievai
14 dienas noliegt viņu savā mājā, jo pretējā gadījumā viņu, iespējams, būtu nolaizījuši.
Tātad ir bijuši nopietni veselības traucējumi un nāves gadījumi.
Starp citu, Kokvilnas Mathera kungs tur arī veica raganu tiesas.
Jā, un arī panākumi Eiropā neizskatījās labi.
Ja paskatās šeit, šī ir Kopenhāgenas statistika par ikgadējo mirstību no bakām.
Un šeit jūs varat redzēt, kur tika atvērta un atkal slēgta vakcinācijas slimnīca.
No skaitļiem nav redzams, ka kaut kas būtu mainījies.
Tātad panākumi ir pagātne.
Un, ja tas nenotika Kopenhāgenā un citur, tad, iespējams, tas nevarēja notikt arī Bostonā.
Un daudzās grāmatās par medicīnas vēsturi netiek pieminēts arī tas, ka 1729. gadā, astoņus gadus pēc tam, kad
lēdija Vadlija Montagu to visu izplatīja, Lielbritānijas parlaments jau bija aizliedzis vakcināciju.
Un tikai pēc 1743. gada atkal tika veiktas vairākas.
Un Marijas Terēzes personīgais ārsts Vīnē tolaik izteica ļoti gudru apgalvojumu, ka
aristokrāti un bagātnieki parasti mirst no bakām.
Neapstrādātā kolonija izdzīvo bez apstrādes.
Tas arī liecina, ka bakas nebija īsti nopietna slimība.
Viņi kļuva par nopietnu slimību tikai šīs vakcīnas vakcīnas veidā.
Tas ir ietekmējis vēsturi.
Ne bakas, bet vakcīnas izraisītas bakas.
Es jums parādīšu divus ievērojamus nāves gadījumus.
No kreisās puses - Luijs XV, no labās puses - pēdējais Bavārijas mestrs Vitelsbahs.
Viņa līnija tika dzēsta ar viņa iespējamo pock nāvi Maksimiliāns III Jozefs.
Tiek apgalvots, ka abi nomira no bakām - viens 64 gadu vecumā, otrs - 50 gadu vecumā.
Un abiem bija kopīgs tas, ka viņi bija ļoti mīlēti valdnieki.
Viņu valdīšanas laikā tautai klājās labi.
Mēs droši zinām, ka Luijs XV nevarēja saslimt ar bakām 64 gadu vecumā, jo viņš ar tām bija inficējies
bērnībā, un bakas piešķir imunitāti uz visu mūžu.
Ludvigs XV 64 gadu vecumā paskatījās uz sevi un teica: ja es nezinātu, ka bērnībā man ir
bijušas rapsas, es teiktu, ka man ir rapsas.
Viņš to neizdzīvoja. Tās varēja būt tikai vakcīnas izraisītas bakas.
Makss III Jozefs tiek apsūdzēts par to, ka viņš tikai licis iedzīvotājiem veikt vakcināciju, bet pats vienmēr atteicies.
Var apšaubīt, ka mirst no bakām 50 gadu vecumā no pilnīgas veselības.
Un ir vēl daudzi citi.
No bakām Vīnē nomira arī divi Habsburgu impērijas imperatori.
Un ir dažas lietas, par kurām mums vajadzētu aizdomāties.
Mirušie muižnieki bija ļoti turīgi cilvēki.
Taču patiesībā bakas bija graustu, nabadzīgo ļaužu slimība.
Kā tas ir iespējams?
Un tā vienmēr bija bērnības slimība.
Kāpēc cilvēki vecumā no pilnīgas veselības var saslimt ar bakām?
Toreiz gandrīz neviens ārsts nebija redzējis, ka krampjiem būtu saslimuši pieaugušie.
Un vēl svarīgāk ir tas, ka visi zina, ka bakas ir ārkārtīgi lipīgas.
Bet tur, kur nomira valdnieki un citi dižciltīgie, vairs nebija slimu cilvēku un nāves gadījumu no bakām.
Viņi nebija lipīgi un acīmredzot neinficēja citus cilvēkus.
Taču tiem ir vēl viena kopīga iezīme.
Visiem valdniekiem baznīca bija ienaidnieks.
Viņi vēlējās atcelt baznīcas atbrīvojumu no nodokļiem.
Tas nenotika pēc viņas nāves.
Un man ir vēl viens šo notikumu liecinieks.
Tas ir mūks Ābrahāms A. Santa Klāra, kurš dzīvoja tajā laikā.
Viņa īstais vārds bija Johans Ulrihs Megerle.
Un viņš jau toreiz teica, ka Medi Corum kungu privilēģija ir nogalināt bez soda.
Tātad Džeimss Bonds nebija pirmais cilvēks cilvēces vēsturē, kuram tika piešķirta atļauja nogalināt - kā
saka Megerles kungs, tā patiesībā tika ieviesta 13. gadsimtā līdz ar medicīnas profesijas izveidi.
Ikvienam, kurš domā, ka tas viss ir pārspīlēts, jo vakcinācija nevar būt tik slikta, es esmu atvedis līdzi
teikumu no Ervē Bovina grāmatas par vakcinācijas vēsturi.
Viņš ir emeritētais profesors Lēvenē.
Un viņš ir dedzīgs vakcinācijas atbalstītājs.
Saistīts arī ar Pastēra institūtu.
Savā 2011. gada grāmatā viņš raksta, ka vakcinācija, kāda tā tika praktizēta Eiropā laikā no 1721. gada līdz Sutona metodes
ieviešanai, par kuru mēs tūlīt runāsim, bija ļoti bīstama.
Tas neapšaubāmi bija uz pieļaujamās robežas.
Tādējādi viņš arī netieši skaidri norāda, ka šīs vakcinācijas bija arī potenciāls slepkavības ierocis.
Un nekas no tā nebūtu bijis vajadzīgs, ja mēs būtu ieklausījušies šajā kungā.
Daniels Sūtons, nevis akadēmiskais ārsts, bet amatnieks ķirurgs. Viņš nāca no ķirurgu ģimenes.
No 1750. gada viņš veica vakcināciju, taču izmantoja jaunu metodi.
Un, starp citu, ar to nopelnīja daudz naudas.
Inokulēšanās vienkāršiem cilvēkiem maksāja 10 mārciņas, bet turīgajiem - 25 mārciņas.
Viņš nopelnīja 500 līdz 1000 dienā.
Tolaik savrupmāja maksāja 500 mārciņu. Tas nozīmē, ka viņš vienā dienā nopelnīja vairākas savrupmājas.
Tomēr viņš ir pelnījis atzinību, jo mūža nogalē teica: Es neesmu zaudējis nevienu pacientu.
Pirmkārt, viņš atturējās no jebkādiem turpmākiem toksiskiem pasākumiem. Tas bieži vien tiek aizmirsts
vakcinācijas stāstā, tāpat kā, piemēram, bieži vien tiek noklusēti vakcīnās esošie adjuvanti.
Jo tolaik, kad jūs vakcinēja, oficiālajā medicīnā jūs saņēmāt arī adalu, antimonu, dzīvsudrabu un citas garšīgas indīgas vielas.
Viņš neko no tā nedarīja.
Viņš veica tikai šo vakcināciju un neteica neko citu, izņemot svaigu gaisu.
Taču viņš darīja vienu lietu pāri visam. Un, ja cilvēki būtu klausījuši Suttona kungam,
Kovida vakcinācijas katastrofa nebūtu notikusi.
Viņš veica pamateksperimentu.
Reiz viņš vienkārši ieskrāpēja strutas ādā, bet asinis neizplūda.
Viņš vienu reizi izcirta ādu, injicēja strutas zemādas taukaudos un pēc tam injicēja strutas muskuļos, un redzēja, kas notiek.
Un viņš atklāja, ka mērķa notikums bija vakcinācijas pūslīši uz ādas, t. i., nekaitīga raupju
slimība, kas, tā sakot, rodas pēc šīs vakcinācijas.
Tas notika tikai tad, kad viņš veica inokulāciju ādā, nevis zemādas taukaudos un muskuļos.
Kāpēc?
Patiesībā tas ir skaidrs.
Jo mūsu imūnsistēma darbojas iekšēji.
Viss, ko mēs ievietojam dziļāk, ir katastrofa.
Diemžēl medicīna to nav sapratusi kopš Sutona laika pirms 250 gadiem.
Diemžēl viņa darbs "Inokulators" tika publicēts tikai 1796. gadā, kad Džennera vakcinācija jau bija sākusies.
Bet Sutona mums ir iemācījusi, ka mūsu imūnsistēma darbojas tikai caur ādu un gļotādām, ja
vēlaties tai kaut ko iemācīt ar vakcināciju.
Tas ir evolucionārs risinājums. Bet ne tad, ja jūs injicējat kaut ko dziļāk audos.
Tikai āda, deguns, rīkle, plaušas un gremošanas trakts var ietekmēt imūnsistēmas atmiņu.
Viss pārējais ir miesas bojājums, kas var nodarīt kaitējumu.
Tas būtu bijis Suttonas izrāviens.
Taču Džennera kungs ieradās.
Un Džennera kungs uzskatīja, ne tikai pirmais, bet arī citi ārsti pirms viņa, ka nekaitīgās govju
rapsas, kuru dēļ slaucējiem nebūtu raupju rētu,
bet ir saglabājuši skaistu baltu ādu, varētu kalpot kā labs aizstājējs cilvēku raupjiem
zirgiem, ja ar tiem tiktu veikta potēšana.
Patiesībā slaucēji bija veseli un ar skaistu ādu tikai tāpēc, ka viņi lietoja svaigu, nepasterizētu
govs pienu. Tam nebija nekāda sakara ar govju bakām.
Kāpēc? Tāpēc, ka tie bija ārkārtīgi reti.
Pats Dženners nekad nav sniedzis pierādījumus par savas vakcinācijas efektivitāti un ir veicis neētiskus eksperimentus.
Piemēram, viņš imunizēja savu dārznieka dēlu ar govju bakas vakcīnu un pakļāva bērnu bakām, lai redzētu, vai kaut kas notiks.
Un viņš nevilcinājās vakcinēt savu dēlu. To parasti arī nelasa.
Viņa dēls pēc šīs vakcinācijas bija ar garīgiem traucējumiem un nomira 21 gada vecumā.
Tas ir vakcinācijas varonis Dženners.
Un pirms dažiem gadiem tika pārbaudītas arī vecās mēģenes, ko Džennera kungs toreiz nosūtīja.
Tajā vispār nebija govju ogu.
Tur bija zirgu mēris, vai varbūt vienkārši kaut kas izžuvis, kaut kas, kas tika sūtīts pa visu
pasauli, kas noteikti nevarēja būt nekam noderīgs.
Un tie nedaudzie statistikas dati, kas pieejami Anglijā pēc Džennera ieviešanas laika, rāda jums
šeit, kreisajā pusē, mirstību no bakām Anglijā.
Vakcinācija bija obligāta jau kopš 1853. gada.
14 000, 20 000 un pēc tam epidēmija ar 44 000 nāves gadījumu.
Tad cilvēki pamazām saprata, ka vakcinācija patiesībā novedīs pie nāves no bakām.
Un tad bija pilsēta, kas veica eksperimentu, tā sakot. To var redzēt šeit. Tā ir Lesteras pilsēta.
Es atgriezīšos vēlreiz.
Lesteras pilsēta, kas no pilsētas domes ir vienkārši paziņojusi, ka pilsētas robežās vairs netiks veikta obligātā vakcinācija.
Vakcinācija vairs nav obligāta.
Savukārt Lesteras pilsētā ir vismazāk saslimšanas gadījumu ar bakām un vismazāk nāves gadījumu no bakām salīdzinājumā
ar citām pilsētām, kurās ir veikta obligātā vakcinācija.
To parādīja arī turpmākā notikumu gaita 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā.
Šeit var apskatīt mirušo cilvēku skaitu un mirušo cilvēku skaitu, kas miruši pēc vakcinācijas pret bakām.
Šīs līknes būtībā uzrāda tās pašas augstās vērtības.
Tas nozīmē, ka pat dedzīgi vakcinācijas atbalstītāji nevar runāt par mirstības samazināšanos.
Taču bija ne tikai nāves gadījumi, bet arī smaga invaliditāte.
Meningīts radās, modificējot vakcināciju pret bakām.
Un 1924. gadā Prāgas patologs autopsijas laikā pirmo reizi konstatēja skaidru saistību.
Varat redzēt, cik ilgi tas aizņem. Tātad 125 gadi. 25 gadi pēc vakcinācijas ieviešanas.
Pirmajā reizē tika atklāts, ka tas viss izraisa meningītu.
Lai gan, protams, tas ir noticis arī agrāk.
Un tad pagāja vēl viena cilvēka dzīvība, proti, paaudze, 30 gadi, līdz 1953. gadā Karlsrūē tika atzīts vakcīnas kaitējums.
Līdz tam brīdim oficiāli nebija konstatēti vakcīnu izraisīti bojājumi, lai gan vakcinācija tika izmantota jau 250 gadus.
Lai gan VFR vairs nav konstatēti masaliņu gadījumi, no 1949. līdz 1979. gadam bija 7 apstiprināti masaliņu gadījumi, 360
vakcinācijas izraisīti nāves gadījumi, ko atzina RKI vai Paula Ērliha institūts, un vismaz 984 pastāvīgi ievainojumi.
Tieši tāpēc 1979. gadā bija jāizsludina, ka bakas ir izskaustas, jo tas bija vienīgais veids,
kā vakcināciju pret bakām izspiest no skatuves.
Pretējā gadījumā vakcinācija pret bakām būtu jāturpina.
Taču tas neizdevās.
Un nobeigumā es vēlētos citēt kādu amerikāņu ārstu, vakcinācijas aizstāvi, kurš bija ASV
armijas profilaktiskās medicīnas direktors.
1940. gadā, pēc gandrīz 250 gadu senas vakcinācijas vēstures, viņš teica, ka viss jautājums par imunizāciju - gan
aktīvo, gan pasīvo - joprojām ir eksperimentālā stadijā.
Un tieši to mēs tagad atkal esam piedzīvojuši - eksperimentālo posmu, kurā atrodas visa šī lieta.
Un, ja tas tā ir arī pēc šī laika, tad jūs varat tikai pateikt, kāpēc vakcinācija vispār vēl var būt problēma.