V šolskih učbenikih lahko preberete, kako so bile z varnim in učinkovitim cepljenjem premagane
najprej norice, nato pa še ena bolezen za drugo.
Toda ali je to res?
Univerzitetni predavatelj Dr. Gerd Reuther, radiolog in zgodovinar medicine, osvetljuje to vprašanje.
Dr. Reuther je že dolgo znan po svoji kritiki medicine, v kateri prevladujejo farmacevtski izdelki, kar je
izrazil v Spieglovi uspešnici "Der betrogene Patient".
Dr. Gerd Reuter v svojem predavanju na primeru cepljenja proti ošpicam in na podlagi medicinskozgodovinskih virov prikaže
posledice obveznega cepljenja proti ošpicam za prebivalstvo.
Dr. Reuther meni, da so bile norice neškodljiva bolezen, vendar je cepljenje proti
ošpicam povzročilo več deset tisoč smrtnih žrtev.
S cepljenjem so ošpice tako rekoč umrle.
Dr. Reuther meni, da bi lahko 300-letno zgodovino cepljenja izenačili z enim samim zdravstvenim zločinom.
Poslušajte, kaj ima Dr. Reuter povedati o cepljenju in zlasti o cepljenju proti noricam.
Predavanje je potekalo v okviru simpozija MWGFD z naslovom "Dovoljenje za cepljenje, priporočilo za
cepljenje, obvezno cepljenje - ali podatki zadostujejo?".
Dr. Ronald Weikl: Uživajte, prosim, uživajte. Sedaj se mi pridružite pri predstavitvi našega spoštovanega
kolega Dr. Gerda Reutherja z naslovom "Cepljenje - zgodba o uspehu?", ki bo zagotovo izjemno zabavna.
Dr. Gerd Reuther: Da, dragi René, najlepša hvala, dragi gostje.
Cepljenje Covid-19, ki ni bilo cepljenje, ni bilo prvi zdravstveni zločin v medicini.
Pravzaprav je 300 let zgodovine cepljenja en sam zdravstveni zločin, vendar bom zaradi
časovnih omejitev govoril le o enem cepljenju.
Vendar pa je to 200 let zgodovine cepljenja, in sicer je bilo prvih 200 let namenjenih cepljenju proti ošpicam.
To cepljenje proti ošpicam je bilo že izvedeno na popolnoma enak način kot Covid-19.
Šlo je za prisilo, kazni, veliko denarja, v nekaterih primerih celo več kot danes.
Šlo je za nekaj, za kar ni bilo dokazov.
Škoda je bila prikrita.
Nekateri bodo rekli, ali lahko primerjate ošpice in Covid?
Covid, to je bila le gripa.
Ošpice so bile strašna bolezen.
Prinesel sem vam to eno sliko, ki jo boste vedno znova videli.
Zanimivo je, da na internetu in v knjigah vedno vidite iste slike ošpic.
V času fotografije in filma ni bilo toliko obolelih za ošpicami, da bi lahko vedno znova pridobivali nove.
V 19. stoletju pa si je neki karikaturist drznil pokazati, da norice pravzaprav niso tako
strašna bolezen in da niso nič hujše od Covida.
Vendar so videti slabo.
Zato si je privoščil, da kot nekakšen marketinški gag za medicinske strokovnjake, ki so tu vpreženi
na volove in osle, in kot nekakšno spodbudo, da bi
Cepljenje nimfe, prekrite z ošpicami, da bi prestrašili ljudi.
Vidite, kaj počnejo otroci na desni strani.
Otroci pobegnejo.
Vendar potrebujete ta scenarij strahu kot trupla, ki bi s Covidom ležala na vsakem vogalu ulice.
Tako je bila prikazana ta nimfa z nogavicami.
In strah je bil vedno v središču tega posla.
Vendar tudi to ni bilo upravičeno za ošpice.
Zakaj? Znano je, da ošpice obstajajo že vsaj tisoč let, verjetno pa več tisoč let.
so bile prisotne tudi na Zahodu, vendar kot neškodljiva otroška bolezen, o kateri se sploh ni govorilo.
Tukaj je nekaj statističnih podatkov iz Anglije.
In glejte, vse se začne ob 1630. uri.
Tam je dokumentiran prvi primer pri odraslem človeku, ki je bil verjetno povezan z ošpicami.
Do tedaj je vprašljiva kvečjemu možnost, da bi se odrasla oseba okužila z ošpicami.
To se je začelo šele v drugi polovici 17. stoletja.
Zlasti nesreča z ošpicami se je zgodila v 18. stoletju, ko je bilo cepljenje že na voljo.
Ker prej v Londonu zaradi ošpic ni umrlo niti sto ljudi na leto, če pogledate tukaj.
Mnogi so živeli v zelo slabih socialnih razmerah.
Šele v 18. stoletju je bilo več sto tisoč smrtnih primerov ošpic.
In pomislimo na Covida.
Ljudje niso umirali leta 2020, ampak šele po začetku cepljenja.
In tu je morda prvi namig.
Ali je to morda povezano z drugimi družbenimi dogodki?
Da, ošpice so postale katastrofa za Evropo šele, ko se je po tridesetletni vojni začela protireformacija.
V številnih knjigah je še vedno zapisano in vedno znova skrbno prepisano, da ima cepljenje bolnikov z
ošpicami z gnojem staro tradicijo v ljudskem zdravilstvu.
Kitajci, Indijci in Afričani so to že storili, zato je cepljenje najbolj naravna stvar na svetu.
Če pogledate dejstva, to sploh ni res.
Pred letom 1700 ni dokumentov, v katerih bi kdo v drugo osebo vrisal gnoj.
O cepljenju sta okoli leta 1700 prvič poročala dva grška vedeževalca v Konstantinoplu.
Kmalu zatem so se tam pojavile tudi epidemije ošpic.
Leta 1713 je grški zdravnik prvič poročal o takšnem cepljenju.
Vendar ne stara tradicija ljudske medicine.
Prav tako je stara zgodba o zgodovini ošpic, da naj bi bila ta ženska, lady Wortley Montagu,
velika uvajalka koristnega cepljenja proti ošpicam.
To si je ogledala v Konstantinoplu in nato od leta 1721 delovala kot lobistka za cepiva v Zahodni Evropi.
In jo v bistvu razširil na višji razred.
Vendar so tudi takrat zaradi cepljenja umirali zdravi ljudje.
Še posebej v vodilnih družbenih krogih.
Tudi med tistimi, ki podpirajo cepljenje, je smrtnost vsaj 2-odstotna.
Ne vemo, kako visoka je bila v resnici.
Gospo Wortley Montagu lahko pravzaprav izpustite iz zgodbe, saj v resnici ni igrala nobene vloge.
Deset let po njenem delu lobistke za cepiva je bilo namreč v Angliji cepljenih največ 1000 ljudi.
Pomembnejši je bil neki opat Conti, o katerem v zgodbi ne izvemo skoraj ničesar.
Jezuit, ki se je zavzemal za cepljenje.
Cepljenje pa se je vseeno razmahnilo, ker je šlo za veliko denarja.
Tukaj je primer.
Angleški zdravnik je poklican k ruski carici Katarini Veliki, da cepi njo in otroke.
Za to dejavnost, ki je trajala recimo pet minut, je prejel plačilo v višini 10.000 funtov. V
današnji protivrednosti približno milijon evrov.
Doživljenjska pokojnina v višini 500 funtov na leto in naziv barona.
Njemu in njegovim potomcem je bilo to zagotovljeno za vse življenje.
Porschejev s cepljenjem je danes v garažah razmeroma malo.
Leta 1721 so ta nejasna cepljenja proti ošpicam na
se je zlilo v ribnik.
Domnevno so bili primeri ošpic v ZDA prineseni z ladjo.
Duhovnik in zdravnik sta takrat vztrajala, da je treba prebivalstvo zaščititi s cepljenjem.
In ta ocena, ki sta jo takrat podala, velja tudi za prvo medicinsko statistiko.
15-odstotna umrljivost zaradi noric bi se zmanjšala na 2,5 %. Uspeh.
Vendar se ne zavedate, da to ni bila ustrezna študija gospoda Cottona Matherja, fanatičnega puritanca.
Skupine sploh niso bile primerljive. Porazdelitev ni bila naključna.
Cepljeni in necepljeni so bili očitno zelo različne skupine.
Uspeh je bil verjetno omejen tudi zato, ker je moral gospod Cotton Mather med kampanjo cepljenja 14 dni pustiti ženi, da ga
je zanikala v njegovi hiši, saj bi ga sicer verjetno linčali.
Zato je moralo priti do resnih zdravstvenih zapletov in smrti.
Mimogrede, gospod Cotton Mather je tam izvajal tudi čarovniške procese.
Da, tudi uspehi v Evropi niso bili dobri.
Če pogledate tukaj, je to statistika iz Københavna, letna umrljivost zaradi ošpic.
Tu lahko vidite, kje so bolnišnico za cepljenje odprli in zaprli.
Iz številk ni razvidno, da bi se kaj spremenilo.
Uspehi so torej stvar preteklosti.
In če se to ni zgodilo v Københavnu in drugod, se verjetno tudi v Bostonu ne bi moglo zgoditi.
Mnoge knjige o zgodovini medicine ne omenjajo, da je britanski parlament leta 1729, osem let po tem, ko je lady
Wadley Montagu razširila to idejo, že prepovedal cepljenje.
Šele po letu 1743 so jih ponovno izvedli.
Osebni zdravnik Marije Terezije na Dunaju je takrat zelo modro dejal, da aristokrati in bogataši običajno umrejo za ošpicami.
Nezdravljena kolonija preživi brez zdravljenja.
To tudi kaže, da ošpice niso bile resna bolezen.
Resna bolezen je postala šele v obliki cepiva za cepljenje proti ošpicam.
To je vplivalo na zgodovino.
Ne ošpice, ampak ošpice, ki jih povzročijo cepiva.
Tukaj vam bom pokazal dve vidni smrti.
Na levi strani je Ludvik XV, na desni zadnji bavarski Wittelsbach.
Njegovo rodbino je ugasnila domnevna smrt Maksimilijana III Jožefa.
Oba sta domnevno umrla za ošpicami, eden pri 64 letih, drugi pri 50 letih.
Obema je bilo skupno to, da sta bila zelo priljubljena vladarja.
Ljudem je pod njihovo vladavino dobro kazalo.
Z gotovostjo vemo, da se Ludvik XV. pri 64 letih ni mogel okužiti z ošpicami, saj se je z njimi okužil kot
otrok, ošpice pa zagotavljajo doživljenjsko imunost.
Ludvik XV. se je pri 64 letih pogledal in rekel: "Če ne bi vedel, da sem kot otrok imel ošpice, bi rekel, da sem jih imel.
Ni ga preživel. To so bile lahko le s cepivom povzročene norice.
Maks III Jožef je obtožen, da je svojim prebivalcem le ukazal, naj se cepijo, sam pa je cepljenje vedno odklonil.
Lahko dvomimo, da je umrl zaradi ošpic pri 50 letih od polnega zdravja.
In še veliko več jih je.
Za ošpicami sta umrla tudi dva habsburška cesarja na Dunaju.
Nekaj stvari bi nas moralo spodbuditi k razmisleku.
Umrli so plemiči, ki so bili zelo premožni.
Ošpice pa so bile pravzaprav bolezen revnih revnih prebivalcev in slumov.
Kako je to mogoče?
Vedno je šlo za bolezen v otroštvu.
Zakaj lahko starejši ljudje dobijo ošpice, če so popolnoma zdravi?
Takrat skoraj noben zdravnik še ni videl ošpic pri odraslih.
Še pomembneje pa je, da vsi vedo, da so ošpice zelo nalezljive.
Toda tam, kjer so umrli vladarji in drugi plemiči, ni bilo več bolnikov in smrti zaradi ošpic.
Niso bili kužni in očitno niso okužili drugih ljudi.
Skupno pa jim je še nekaj.
Vsi vladarji so imeli Cerkev za sovražnika.
Cerkvi so želeli odvzeti davčno oprostitev.
Kar se po njeni smrti ni zgodilo.
Imam še eno pričo teh dogodkov.
To je menih Abraham A. Santa Clara, ki je živel v tistem času.
Njegovo pravo ime je bilo Johann Ulrich Megerle.
In že takrat je dejal, da je privilegij gospodov iz Medi Coruma ubijati brez kazni.
James Bond torej ni bil prva oseba v zgodovini človeštva, ki je dobila dovoljenje za ubijanje, temveč je bilo to
dovoljenje uvedeno v 13. stoletju z ustanovitvijo zdravniškega poklica, kot pravi gospod Megerle.
Za vse, ki menijo, da je vse to pretiravanje, saj cepljenje ne more biti tako slabo, sem prinesel
stavek iz knjige Hervéja Bovina o zgodovini cepljenja.
Gre za zaslužnega profesorja v Leuvnu.
Je goreč zagovornik cepljenja.
Povezan tudi z inštitutom Pasteur.
V svoji knjigi iz leta 2011 piše, da je bilo cepljenje, kot so ga izvajali v Evropi med letom 1721 in uvedbo Suttonove
metode, o kateri bomo govorili čez trenutek, zelo nevarno.
Nedvomno je bila na meji dopustnega.
Tako je posredno jasno povedal, da so bila ta cepiva tudi potencialno morilsko orožje.
In nič od tega ne bi bilo potrebno, če bi poslušali tega gospoda.
Daniel Sutton, ki ni akademski zdravnik, temveč kirurg obrtnik. Izhajal je iz družine kirurgov.
Cepljenje je izvajal od leta 1750 dalje, vendar z novo tehniko.
Z njim je zaslužil veliko denarja.
Cepljenje je stalo 10 funtov za navadne ljudi in 25 funtov za premožne.
Na dan je zaslužil od 500 do 1000 evrov.
Takrat je samostojna hiša stala 500 funtov. To pomeni, da je na ta način v enem dnevu zaslužil več samostojnih hiš.
Kljub temu si zasluži priznanje, saj je ob koncu življenja dejal: "Nisem izgubil nobenega bolnika.
Najprej se je vzdržal nadaljnjih strupenih ukrepov. Na to se v zgodbi o cepljenju pogosto pozablja, tako kot se
na primer pogosto pozablja na pomožne snovi v cepivih.
Kajti takrat, ko ste bili cepljeni, ste v uradni medicini dobili tudi adale, antimon,
živo srebro in druge okusne strupene stvari.
Ničesar od tega ni storil.
Opravil je le to cepljenje in ni rekel ničesar drugega razen svežega zraka.
Vendar je naredil predvsem eno stvar. Če bi ljudje poslušali gospoda Suttona, se
nesreča s cepljenjem proti Covidu ne bi zgodila.
Izvedel je osnovni poskus.
Nekoč je gnoj samo popraskal po koži, ne da bi mu tekla kri.
Enkrat je razrezal kožo, vbrizgal gnoj v podkožno maščobno tkivo in nato vbrizgal gnoj v mišice ter videl, kaj se je zgodilo.
In ugotovil je, da so ciljni dogodek cepilne pustule na koži, tj. tako rekoč
neškodljiva bolezen ošpic, ki se pojavi po cepljenju.
To se je zgodilo le, če je cepljenje opravil v kožo, ne pa v podkožno maščobno tkivo in ne v mišice.
Zakaj?
Pravzaprav je jasno.
Ker naš imunski sistem deluje intrakutano.
Vse, kar vnesemo globlje, je katastrofa.
Na žalost se medicina tega ni zavedala vse od časa gospoda Suttona pred 250 leti.
Žal je bila njegova knjiga "The Inoculator" objavljena šele leta 1796, ko je bilo Jennerjevo cepljenje že na začetku.
Toda Sutton nas je naučil, da naš imunski sistem deluje le prek kože in sluznic, če ga želite česa naučiti s cepljenjem.
To je evolucijska ureditev. Vendar ne, če nekaj vbrizgamo globlje v tkivo.
Na spomin imunskega sistema lahko vplivajo le koža, nos, grlo, pljuča in prebavila.
Vse drugo je telesna poškodba, ki lahko povzroči škodo.
To bi bil Suttonov preboj.
Toda gospod Jenner je prišel.
Gospod Jenner je bil mnenja, ne kot prvi, ampak tudi drugi zdravniki pred njim, da gre za neškodljive kravje ošpice,
zaradi katerih mlekarji niso imeli brazgotin po ošpicah,
vendar so ohranili lepo belo kožo, bi lahko služili kot dober nadomestek za človeške konje za ošpice, če bi jih cepili z njimi.
Mlekarji so bili zdravi in so imeli lepo kožo samo zato, ker so uživali sveže, nepasterizirano kravje
mleko. To ni imelo nobene zveze s kravjimi ošpicami.
Zakaj? Ker so bili izjemno redki.
Jenner sam ni nikoli predložil dokazov o učinkovitosti svojega cepljenja in je izvajal neetične poskuse.
Tako je na primer cepil sina svojega vrtnarja s cepivom proti kravjim ošpicam in otroka
izpostavil noricam, da bi videl, ali se bo kaj zgodilo.
In brez oklevanja je cepil svojega sina. Tudi tega običajno ne berete.
Njegov sin je bil po tem cepljenju duševno prizadet in je umrl pri 21 letih.
To je junak cepljenja Jenner.
Pred nekaj leti so bile pregledane tudi stare epruvete, ki jih je takrat poslal gospod Jenner.
V njej ni bilo kravjih ošpic.
V njej so bile konjske kuge ali pa samo nekaj posušenega, nekaj, kar so pošiljali po vsem
svetu in kar zagotovo ni moglo biti uporabno.
Nekaj statističnih podatkov, ki so na voljo v Angliji po Jennerjevi uvedbi, vam na levi strani
prikazuje število smrti zaradi noric v Angliji.
Cepljenje je bilo obvezno že od leta 1853.
14.000, 20.000 in nato epidemija s 44.000 smrtnimi primeri ošpic.
Ljudje so nato počasi spoznali, da bo cepljenje dejansko povzročilo smrt ošpic.
Potem pa je bilo tu mesto, ki je tako rekoč izvedlo eksperiment. Ogledate si ga lahko tukaj. To je mesto Leicester.
Še enkrat se bom vrnil.
Mesto Leicester, kjer je mestni svet preprosto sporočil, da se obvezno cepljenje ne bo več izvajalo na območju mesta.
Cepljenje ni več obvezno.
Mesto Leicester ima torej najmanjše število primerov ošpic in najmanjše število smrti zaradi ošpic v primerjavi z
drugimi mesti, v katerih se je izvajalo obvezno cepljenje.
To je pokazal tudi nadaljnji potek dogodkov ob koncu 19. in v začetku 20. stoletja.
Tukaj si lahko ogledate število primerov ošpic, ki so umrli, in tistih, ki so umrli zaradi cepljenja proti ošpicam.
Krivulje v bistvu kažejo enako visoke vrednosti.
To pomeni, da tudi goreči zagovorniki cepljenja ne morejo govoriti o zmanjšanju umrljivosti.
Vendar ni bilo le smrtnih žrtev, ampak tudi hude invalidnosti.
Meningitis se je pojavil ob spremembah cepljenja proti noricam.
Leta 1924 je patolog v Pragi med obdukcijo prvič ugotovil jasno povezavo.
Lahko si ogledate, koliko časa to traja. Torej 125 let. 25 let po uvedbi cepljenja.
Prvič so ugotovili, da je celotna zadeva povzročila meningitis.
Čeprav se je to seveda že zgodilo.
In potem je bilo potrebno še eno človeško življenje, kar 30 let, da so leta 1953 v
Karlsruheju priznali škodo, ki jo je povzročilo cepivo.
Do takrat uradno ni bilo ugotovljenih nobenih poškodb zaradi cepljenja, čeprav so bili ljudje cepljeni že 250 let.
Čeprav v ZRN ni bilo več primerov ošpic, je bilo od leta 1949 do leta 1979 potrjenih 7 primerov ošpic, 360 smrti
zaradi cepljenja, ki jih je priznal RKI ali Inštitut Paula Ehrlicha, in vsaj 984 trajnih poškodb.
Zato je bilo treba leta 1979 ošpice razglasiti za izkoreninjene, saj je bil to edini način, da
se cepljenje proti ošpicam umakne s prizorišča.
V nasprotnem primeru bi bilo treba cepljenje proti ošpicam nadaljevati.
Vendar to ni delovalo.
Za konec bi rad navedel citat ameriškega zdravnika, zagovornika cepljenja, ki je bil
direktor preventivne medicine v ameriški vojski.
Leta 1940, po skoraj 250 letih zgodovine cepljenja, je dejal, da je celotno vprašanje imunizacije, tako
aktivne kot pasivne, še vedno v eksperimentalni fazi.
In to smo zdaj spet doživeli, saj je celotna zadeva v eksperimentalni fazi.
In če je tako tudi po tem času, potem lahko samo poveste, zakaj je cepljenje sploh še lahko problem.