Искаме да завършим с танц и в тази песен, или бих казал, че това е поетичен танцов проект.
И Беки чудесно обобщи това, което чухме днес.
Тя каза, че ние сме танцьори на непредвидения дансинг на живота и актьори в ролята, която сме избрали за себе си.
И така, бих казал, че се завъртяхме, както Иво започна този ден.
Ние сме актьори в една световна съдба. Намираме се в средата й, но можем да изберем ролята си.
И като имам предвид това, бих искал да ви дам още малко храна за душата с този танц, на който можем да се насладим отново днес.
В тази световна съдба ние сме толкова благодарни, че творческата сила в нас постига всичко.
Творческа сила.
В дълбините на съществуването, където времето се губи в сенките на вечността, ни очаква неизчерпаема сила -
шепот на безкрайността, която живее във всеки от нас.
Сред мрака, в който слабостта обгръща мислите ни, пулсира непоклатимото сърце на
боец, готов да победи вътрешните си демони.
Истинската сила на духа ни се разкрива в пълния си блясък в моменти на слабост.
Ние признаваме, че уязвимостта ни не определя съдбата ни. Слабостта ни не ни дразни, а ни ориентира.
Защото именно в тази крехкост вирее непоколебима воля, която чака да бъде разгърната.
Нашите граници са просто граници - създадени от собственото ни съзнание.
Ние сме безгранични, неудържими, безкрайни. В съзнанието си носим свободата на ветровете, в мечтите си -
съдбата на океаните, а в сърцата си - силата на Бога.
Творческата ни сила не е скрита в безкрайно море от съвпадения.
Всеки миг, който дишаме, е възможност да изплетем собствената си история.
Ние сме творци - и същевременно създания, танцьори на непредсказуемия паркет на
живота; актьори в ролята, която сами сме избрали.
Отвъд мрака на съмнението, отвъд сенките на опита, ние се издигаме, защото НЕ сме ЖЕРТВИ на своите слабости.
Ние сме създатели.
Всяка стъпка, всяка сълза, всеки научен урок, всяка крехка човешка неспособност отварят
хоризонтите ни и ни приближават до сърцето на Бога.
Всяка сълза, която проливаме, подхранва семето на смелостта в нас; всеки белег, който носим, разказва за нашата упоритост.
Може да се чувстваме като разбит кораб в бушуваща буря, но в нас се заражда неудържима вълна от
решителност, която може да устои и на най-мрачната буря.
Прегръщаме сияйната красота на настоящето като творци на нашата съдба, като архитекти на нашия успех.
Всеки момент, в който се сблъскваме с уязвимостта, ние сключваме съюз с вътрешната си сила, за да се
изкачим до върха на божествеността, която дреме в нас.
По този начин освобождаваме съзидателната сила, която се крие в нашата привидна слабост, и се издигаме като сияйни свидетели
на Божия триумф над ограниченията, които сме си наложили.
Ние сме творци.
Сърцето ни бие в ритъма на Твореца.
Всяко дишане е акт на съзидание, всяко движение - мелодия на живота.
Бекки, какво достойно заключение; какво достойно заключение!
А това, което Бекки и всички тези (всички те бяха художници от OCG, които видяхте днес), това, което
предадохте - искам да го подчертая отново накрая - това не е предназначено за специална група.
Това, което казаха, това, на което станаха свидетели, дори това, което споменах в началото, важи за всеки един човек, който беше
тук днес - от най-дълбокия, най-убеден атеист до най-религиозния, независимо от вида му, от всеки учен или политик.
Това се отнася за всички нас. И ние виждаме в това чудесна възможност, чудесно решение.
Скъпи мои, когато погледна назад и се замисля за това повтарящо се обвинение "вие носите много проблеми,
но нямате решения". Чухте ли днес някакви решения?
О, да, о, да! Благодарим на всички, които показаха решения. Много ви благодарим!
Какво изобилие. Да, какво изобилие от решения.
Но, както казах, не винаги искаме да слушаме всички. Но въпреки това те са решения и ще дойде време, когато ще
разберем всеки проблем, всяко решение и всяко предложение.
Идва времето, когато ще разберем всичко, което беше казано днес.
Нека отново ви напомня: Кого слушахме?
Първо Иво Сасек, после Щефан Магнит, после Дейвид Айк, Хайко Шьонинг, после Тилман Кнехтел,
после Джеймс Корбет, Михаел Балвег, Елиас Сасек.
Благодарим още веднъж на всички лектори, че бяха там, че отделиха време за нашата "20-та годишнина на AZK".
Атмосферата с хората тук, на сцената, беше прекрасна.
Всичко беше чудесно. Всички работихте заедно като "един човек".
Искам отново да благодаря на всички техници, тези стотици, навсякъде, на всички устройства.
Понякога си се потил с кръв, винаги става тясно, когато машините се развалят. Имаше техническа
повреда в началото. Преодолявали сте го отново и отново.
Надявам се, че преводите на езиците и в страните са се получили.
И ние ви благодарим, че бяхте там "във всички народи".
Надяваме се да се видим отново на следващия AZK. Ако Бог пожелае и ние живеем. И накрая
отново ще кажем: Направихме всичко това от любов!
Не с цел печалба или някаква спекулация, а защото ви обичаме и искаме да ви поведем към вашата съдба, която ще бъде най-голямото
удовлетворение в живота ви, каквото никога не сте си представяли.
Ние ви обичаме, имаме нужда от вас и ви казваме: "Довиждане заедно, ще се видим друг път". Довиждане.