Tánccal akarjuk befejezni, és ebben a dalban, vagy mondhatnám úgy is, hogy ez egy költői táncprojekt. Bekki
pedig csodálatosan összefoglalta, amit ma hallottunk.
Azt mondta, hogy táncosok vagyunk az élet előre nem látható táncparkettjén, és színészek
abban a szerepben, amelyet magunk választunk.
És így azt mondanám, hogy a kör bezárult, ahogyan Ivo kezdte ezt a napot.
Egy világsors szereplői vagyunk. A közepén vagyunk, de mi választhatjuk meg a szerepünket.
És ezt szem előtt tartva, egyszerűen szeretnék még egy kis lélektani táplálékot adni ezzel a
tánccal, amit ma egyszerűen újra élvezhetünk.
Ebben a világsorsban annyira hálásak vagyunk, hogy egy bennünk lévő teremtő erő mindent megvalósít.
Kreatív erő.
A létezés mélyén, ahol az idő az örökkévalóság árnyékába vész, egy kimeríthetetlen erő vár - a
végtelenség suttogása, amely mindannyiunkban lakozik.
A sötétség közepén, ahol a gyengeség beborítja gondolatainkat, egy olyan harcos rendíthetetlen szíve
lüktet, aki készen áll arra, hogy legyőzze belső démonait.
Lelkünk igazi ereje a gyengeség pillanataiban bontakozik ki teljes pompájában.
Felismerjük, hogy a sebezhetőségünk nem határozza meg a sorsunkat. Gyengeségünk nem irritál minket, hanem orientál minket.
Mert éppen ebben a törékenységben virágzik a rendíthetetlen akarat, amely arra vár, hogy kibontakozzon.
A határaink csak határok - a saját elménk által teremtett határok.
Határtalanok, megállíthatatlanok, végtelenek vagyunk. A szelek szabadságát hordozzuk elménkben, az
óceánok sorsát álmainkban, Isten erejét szívünkben.
Alkotóerőnk nem a véletlenek végtelen tengerében rejtőzik.
Minden egyes pillanat, amit lélegzünk, egy lehetőség arra, hogy saját történetünket szövögessük.
Teremtők vagyunk - és teremtmények egyszerre, táncosok az élet kiszámíthatatlan parkettáján;
színészek a magunk által választott szerepben.
A kétségek sötétségén, a tapasztalatok árnyékán túl azért emelkedünk fel, mert NEM VÉGEI vagyunk a gyengeségeinknek.
Teremtők vagyunk.
Minden lépés, minden könny, minden megtanult lecke, az emberi képtelenség minden törékenysége megnyitja
látókörünket, és közelebb visz minket Isten szívéhez.
Minden egyes könnycsepp, amit ontunk, a bátorság magját táplálja bennünk; minden egyes
sebhely, amit viselünk, kitartásunkról mesél.
Lehet, hogy úgy érezzük magunkat, mint egy megtépázott hajó a tomboló viharban, de bennünk az elszántság
megállíthatatlan hulláma gyűlik össze, hogy ellenálljunk a legborúsabb viharnak is.
Sorsunk megteremtőiként, sikerünk építőmestereiként fogadjuk el a most ragyogó szépségét.
Minden pillanatban, amikor szembesülünk a sebezhetőséggel, szövetséget kötünk belső erőnkkel, hogy
feljussunk a bennünk szunnyadó isteniség csúcsára.
Ily módon felszabadítjuk a látszólagos gyengeségünkben rejlő teremtő erőt, és Isten győzelmének ragyogó
tanúiként emelkedünk ki a magunkra szabott korlátok felett.
Alkotók vagyunk.
Szívünk a Teremtő ritmusára dobog.
Minden lélegzetvétel - a teremtés aktusa; minden mozdulat - az élet dallama.
Bekki, milyen méltó befejezés; milyen méltó befejezés!
És amit a Bekki és mindezek (ők mind OCG művészek voltak, akiket ma láttatok), amit átadtatok - a végén még
egyszer hangsúlyozom - ez nem egy különleges csoportnak szól.
Amit mondtak, amit láttak, sőt, amit az elején említettem, az minden egyes emberre vonatkozik, aki ma itt volt - a
legmélyebb, legmeggyőződésesebb ateistától a legvallásosabbig, bármilyen vallásos, minden tudós vagy politikus.
Ez mindannyiunkra vonatkozik. És mi ezt nagyszerű lehetőségnek, nagyszerű megoldásnak látjuk.
Kedvesek, ha visszatekintek és elgondolkodom ezen a visszatérő vádon, hogy "sok problémát hoztok,
de megoldást nem". Hallottatok ma már megoldásokat?
Ó igen, ó igen! Köszönjük mindenkinek, aki megoldásokat mutatott. Köszönjük szépen!
Micsoda bőség. Igen, a megoldások gazdagsága.
De, mint mondtam, nem akarunk mindig mindenkire hallgatni. De ettől függetlenül ezek megoldások, és eljön
majd az idő, amikor minden problémát, minden megoldást és minden javaslatot meg fogunk érteni.
Eljön az idő, amikor mindent meg fogunk érteni, ami ma elhangzott.
Hadd emlékeztesselek még egyszer: Kire hallgattunk?
Először Ivo Sasek, majd Stefan Magnet, aztán David Icke, Heiko Schöning, majd Tilman Knechtel,
aztán James Corbett, Michael Ballweg, Elias Sasek.
Még egyszer köszönjük az összes előadónak, hogy ott voltak, hogy időt szakítottak ránk a "20. AZK" évfordulónk alkalmából.
Csodálatos volt a hangulat az emberekkel itt a színpadon.
Minden csodálatos volt. Mindannyian együtt dolgoztatok, mint "egy ember".
Szeretnék még egyszer köszönetet mondani minden technikusnak, ezeknek a több százaknak, mindenhol, minden eszközön.
Néha vért izzadtál, mindig szorul a hurok, amikor a gépek elromlanak. Az elején volt egy
technikai hiba. Ezt újra és újra leküzdötted.
Remélem, hogy a nyelvekre, az országokba történő fordítások mind működtek.
És köszönjük nektek, "minden nemzetben", hogy ott voltatok.
Reméljük, hogy a következő AZK-n újra találkozunk. Ha Isten is úgy akarja és mi is élünk. És a
végén újra elmondjuk: Mindezt szeretetből tettük!
Nem a profit vagy bármilyen spekuláció miatt, hanem mert szeretünk titeket, és mert szeretnénk a sorsotok felé
vinni titeket, ami a legnagyobb beteljesülés lesz az életetekben, amit soha nem tudtatok volna elképzelni magatoknak.
Szeretünk és szükségünk van rád, és azt mondjuk: Viszlát együtt, majd máskor találkozunk. Viszlát.