Vispārīga informācija par tiesisko regulējumu un AZK noteikumiem atrodama prezentācijas beigās.
Vau, vau, kāda diena!
Tagad tas turpinās.
Mēs nonākam pie nākamā gaismas avota.
Nākamajā daļā mēs pievērsīsimies Tuvo Austrumu konfliktam, un mums ir atļauts uzdot savus sprādzienbīstamos
jautājumus citam apgaismības milzim, kurš dzīvo Japānā.
Viņu intervē mūsu fantastiskais Kla.TV korespondents Dens no ASV.
Japāna, ASV, mēs šeit, Šveicē, tāpēc šoreiz mums ir 15 stundu laika starpība starp šiem diviem cilvēkiem un
septiņu un astoņu stundu laika starpība ar mums Šveicē.
Mēs vēlamies pateikties jums par jūsu vērtīgajiem pakalpojumiem un iepazīties ar biogrāfiju, kas iepriekš?
Džeimss Korbets.
Džeimss, tu mums esi vajadzīgs!
Džeimss Korbets dzimis un uzaudzis Kanādā.
Viņš ir absolvējis Trīsvienības koledžu Dublinā, Īrijā, un ieguvis filozofijas maģistra grādu.
Pēc pārcelšanās uz Japānu Džeimss Korbets 2007. gadā izveidoja tīmekļa vietni "The Corbett Report", kas ir
platforma neatkarīgai kritiskai politikas, sabiedrības, vēstures un ekonomikas analīzei.
Tajā laikā viņš vadīja tīmekļa vietni paralēli angļu valodas skolotāja darbam.
Aptuveni četrus gadus vēlāk viņš kļuva par pilna laika pētniecisko žurnālistu.
Kopš tā laika viņš ir saņēmis vairākus apbalvojumus par savu žurnālistikas darbu un ir bijis pieprasīts lektors dažādās
universitātēs, TEDxGorningen un neatkarīgās izmeklēšanas komitejās, piemēram, Kanādas
Nacionālajā pilsoņu izmeklēšanas komitejā.
Gadu gaitā Džeimss Korbets ir izdevis daudzas atklājamas dokumentālās filmas, piemēram, "9/11: The
Suspects", "A Century of Enslavement: The Story of the Federal Reserve" un "Who is Bill Gates?".
Viņa padziļinātie pētījumi ir publiski pieejami viņa tīmekļa vietnē un daudzos kanālos, kā
arī simtos podkāstu, interviju un citos formātos.
Viņa sociālajos kanālos vien viņam seko vairāk nekā 300 000 abonentu.
2018. gadā viņš uzsāka ikgadējo negatīvo "Fake News Awards" (Viltus ziņu balvas) pasniegšanu, lai
dokumentētu visvairāk sagrozītās ziņas no sistēmas medijiem.
Džeimss Korbets šodien runā par tēmu "Tuvo Austrumu konflikts un digitālā centrālās bankas nauda: absolūts šausmu scenārijs!"
Džeimss Korbets, liels paldies, ka atkal esat šeit.
Nekādu problēmu.
Šodien mēs runāsim par karu Tuvajos Austrumos un CBDC .
Tātad, ja esat gatavi un mūsu klausītāji ir gatavi, mēs pāriesim tieši pie lietas būtības.
Dārgie skatītāji, vai esat gatavi?
Sāksim ar to: Jūs esat nosaucis 7. oktobri par Izraēlas Deviņdesmito vienpadsmito .
Kā tas notiek? Kā šīs divas lietas sader kopā?
Acīmredzot es neesmu vienīgais, kurš ir lietojis šo frāzi.
Patiesībā masu mediji šo izteicienu lietoja uzreiz pēc 7. oktobra uzbrukumiem.
Un, protams, viņi lieto šo terminu saistībā ar iespaidīgu, liela mēroga teroristu uzbrukumu, kas nebija tāds,
kā mums tika apgalvots, un kas attaisno notiekošo, domājams, nebeidzamo karu pret terorismu.
Es izmantoju šo salīdzinājumu pavisam citādā veidā, jo, kā zina tie, kas ir iepazinušies ar maniem darbiem, es esmu izanalizējis
11. septembra viltus karoga teroristu uzbrukumus no daudziem dažādiem aspektiem, tostarp aplūkojot
naudas pēdas un kara spēles, kas notika 11. septembrī.
Un arī aplūkojot dažus no aizdomās turamajiem un personām, kas saistītas ar 11. septembra notikumiem, izlūkdienestu un
aģentūru pārstāvjiem, kuri aktīvi sadarbojās ar Al-CIAda, kas pazīstama arī kā Al-Qaeda, un daudzējādā ziņā to arī izveidoja.
Tāpēc, sakot, ka 7. oktobris bija Izraēlas 11. septembris, es to domāju šajā kontekstā - kā inscenētu vai izprovocētu
viltus karoga notikumu, kas tika izmantots, lai attaisnotu jau iepriekš izstrādātu militāru un politisku plānu.
Kad jūs sakāt, ka karš nekad nebeigsies, tad, manuprāt, Izraēlai ir nodomi Gazā.
Vai jūs redzat veidu, kā izbeigt šo karu Gazā?
Kā tas beigsies? Vai tam vajadzētu beigties?
Bezgalīgākais ir tas, ka, ja viņiem joprojām būs ienaidnieki, viņi turpinās izmantot ASV
Valsts kasi, lai turpinātu ieroču piegādes.
Bet, runājot par Gazu, vai jūs paredzat, ka šī situācija beigsies?
Diemžēl es redzu, kā tas varētu beigties.
Diemžēl lielākā daļa alternatīvu nav patīkamas.
Tie ietver palestīniešu tautas iznīcināšanu no Gazas joslas.
Uz to ir norādījuši vairāki Izraēlas parlamenta ministri, kuri ir runājuši par Gazas joslas
iznīcināšanu vai palestīniešu tautas iznīcināšanu.
Un diemžēl, protams, šie cilvēki tiek noraidīti: "Ak, tie ir galēji labējo ekstrēmistu grupējumi.
Viņi nepārstāv Izraēlas valdības vairākumu."
Taču ir interesanti atzīmēt, ka Netanjahu politiskā koalīcija pašlaik ir atkarīga tieši no šādiem cilvēkiem.
Tāpēc doma, ka tas varētu beigties ar Gazas joslas etnisku tīrīšanu, nav nemaz tik mazs Izraēlas politikas marginālis.
Un tad, protams, ir jautājums par Rietumkrastu, kur jau gadiem ilgi liela daļa Izraēlas politiskās šķiras pārstāvju ir atklāti
un saskaņoti centušies turpināt un paplašināt nelegālās apmetnes.
Tas notiek Rietumkrastā.
Pagājušajā nedēļā Starptautiskā Tiesa prejudiciālā spriedumā nolēma, ka Izraēlas okupēto
palestīniešu teritoriju okupācija ir nelikumīga.
Tas vēlreiz apliecina, ka šī ir nelikumīga okupācija un ka Izraēlai ir jādara viss iespējamais,
lai pēc iespējas ātrāk izbeigtu savu darbību.
Bet kā tas izskatās?
Un diemžēl, kā jau teicu, es redzu daudz iespēju.
Es varu iedomāties daudzus veidus, kā tas varētu beigties, īpaši Gazas joslā.
Tas varētu beigties, piemēram, ar pilnīgu palestīniešu tautas iznīcināšanu vai vismaz ar pietiekama skaita cilvēku pārvietošanu,
lai palestīniešu turpmāka izdzīvošana Gazā kļūtu neiespējama, vai vismaz pavērtu jaunas
iespējas un jaunas teritorijas Izraēlas apmetnēm Gazā.
Bet viss, kas atgādina militāru perspektīvu, piemēram, ka Hamas patiešām cīnītos karā pret Izraēlas valdību un ka tur patiešām
būtu divi spēki, kas cīnītos viens pret otru, un ka tas varētu izvērsties jebkurā virzienā,
manuprāt, ir viltus naratīvs, kas ir ieaudzināts.
Tas, kas tur notiek, nav karš.
Tas ir slaktiņš, liels slaktiņš, kas notiek tieši tagad.
Un, kad mēs skatāmies ārpus Gazas joslas uz Rietumkrastu, mēs redzam Jeruzalemi, Golānas augstienes, katru no šīm vietām.
Tātad mēs varētu ekstrapolēt un teikt, ka mērķis, iespējams, ir palestīniešu izskaušana no visas Izraēlas, vai ne?
Kā jau teicu, tā nav ekstrapolācija vai teorija.
Par to ir aktīvi un atklāti runāts, vismaz daži Izraēlas parlamenta deputāti.
Un, kad viņi to dara, kad šie ministri nāk klajā un izdara šos paziņojumus, parasti Netanjahu nāk klajā
un izdara kādu paziņojumu: "Ak, tas aiziet pārāk tālu, ak, mēs neatbalstām šo ideju."
Taču, kā jau teicu, politiskā koalīcija, kas satur Netanjahu valdību, ir atkarīga no
ministriem, kuri sniedz šāda veida paziņojumus.
Un tādu ir daudz.
Pašlaik es esmu dokumentēšanas procesā, lai to dokumentētu gaidāmajai podkāsta epizodei.
Tāpēc es šobrīd aplūkoju šos datus un varu teikt, ka ir pietiekami daudz dokumentētu pierādījumu par daudzu Izraēlas politiķu
izteikumiem, kuros viņi aicina iznīcināt palestīniešu tautu.
Tātad tā nav margināla ideja, ko izsaka tikai daži cilvēki. To pauž cilvēki, kas ieņem vadošus amatus.
Un tas, kā jau teicu, ir vismaz viens no veidiem, kā mēs varam iedomāties šī konflikta
beigas, lai gan visnelabākajā iespējamajā veidā.
Jā. Nu, un Netanjahu savas piezīmes mīkstinās atkarībā no tā, kas viņu klausās.
Es domāju, viņš mēģinās šo ideju noniecināt, bet citā dienā viņš pielīdzinās Gazas
iedzīvotājus Amaleka tautai, kas ir jāiznīcina.
Jā. Un, protams, tas ir saistīts arī ar Izraēlas iekšpolitiku un politiskajiem cikliem.
Turklāt Netanjahu karjerā ir dokumentēta tendence sniegt provokatīvākos un skarbākos paziņojumus par
visagresīvāko politiku attiecībā uz palestīniešiem laikā, kad notiek asas politiskās vēlēšanas.
Viņš būtībā vēlēsies iegūt labējo vēlētāju balsis, kas viņu noturēs amatā.
Taču pastāv arī risks, ka Netanjahu tiks vainots visā.
Viņš noteikti ir dominējošs spēks Izraēlas politikā. Un tā tas ir bijis gadu desmitiem.
Taču tas nav vienīgais spēks.
Un mēs riskējam pieņemt, ka viss būtu kārtībā, ja vien pie varas nāktu tāds Izraēlas premjerministrs kā
Naftali Benets vai Ehuds Baraks, kurš bija Džefrija Epšteina uzticības persona, vai kāds cits.
Bet es domāju, ka tas ir viltus naratīvs , kas ir ieaudzis šajā sarunā.
Tas ir fundamentāls jautājums, kas ir bijis Izraēlas politikas centrā kopš Izraēlas valsts izveides līdz pat
teroristu uzbrukumiem, kas noveda pie Izraēlas valsts izveides.
Mēs to zinām.
Vēlreiz atkārtoju: tās nav sazvērestības teorijas. Tā ir dokumentēta vēsture.
Piemēram, uzbrukums viesnīcai "King David Hotel" 1946. gadā, kas tolaik bija lielākais teroristu uzbrukums vēsturē un
satricināja visas pasaules sirdsapziņu, nogalinot desmitiem, simtiem cilvēku un ievainojot daudzus, daudzus citus.
Tas bija absolūti nekaunīgs uzbrukums.
Un tas bija mērķtiecīgs teroristu uzbrukums, ko veica tie, kas vēlāk kļuva par Izraēlas politisko
iekārtu, īstenojot plānu izraidīt britus no Palestīnas.
Un diemžēl viņam tas izdevās ļoti veiksmīgi.
Tādējādi Izraēlas valsts pamati jau no paša sākuma bija balstīti uz terorismu un vardarbību pret palestīniešiem.
Diemžēl pēdējo 75 gadu laikā nekas nav mainījies.
Kad jūs sakāt, ka šī teroristu grupa kļuva par politisko iestādi, vai jūs domājat Irgunu? .
Jā. Patiesībā, vārds man tagad aiziet prātā.
Bet es to dokumentēju savā jaunākajā podkāsta epizodē ("Meet Benjamin Netanyahu, War Criminal") "Meet:
Benjamins Netanjahu, kara noziedznieks" to dokumentēja.
It īpaši Irgun līderi, kurš bija atbildīgs par operāciju viesnīcā King David Hotel, Netanjahu slavēja kā Izraēlas valsts dibināšanas
piemēru - viņš bija viens no Izraēlas valsts dibinātājiem.
2006. gadā, šī nāvējošā sprādziena 60. gadadienā, Izraēlas valdība atklāja piemiņas plāksni.
Lielbritānijas vēstnieks toreiz sacīja, ka tas ir absolūti apbrīnojami, ka brīva, liberāla, demokrātiska valsts burtiski
uzceltu pieminekli briesmīgam, nāvējošam teroristu uzbrukumam.
Bet kurš bija klāt, lai atklātu plāksni un vēlreiz pieminētu Irgun un slavētu viņu lomu
Izraēlas dibināšanā šajā nāvējošajā notikumā?
Neviens cits kā Benjamins Netanjahu.
Vai Netanjahu valdība ir kaut kādā veidā saistīta ar Hamas?
Jā, tie ir.
Un atkal es to esmu dokumentējis savos darbos.
Pirms dažiem mēnešiem es uzrakstīju rakstu ar nosaukumu "Hamas slepenā vēsture", kurā runāju par Hamas dibināšanu, par to, kas
tā ir, no kurienes tā nāk, un par tālejošajiem sakariem starp Izraēlas valdību un
Izraēlas valdības un Hamas slepenajiem dienestiem.
Un es domāju, ka būtu pārāk vienkārši teikt, ka Hamas ir tikai pilnīgs izdomājums, pilnīga Izraēlas valdības marionete.
Taču ir pierādīts, ka Izraēlas valdība to atbalstīja, veicināja, finansēja un atbalstīja.
Likud partijas sanāksmē 2019. gadā Benjamins Netanjahu pat skaidri pateica, ka viņa stratēģija ir atbalstīt
Hamas, lai Gazas joslas palestīniešus politiski un ideoloģiski nošķirtu no palestīniešiem Rietumkrastā.
Tas tiek darīts, lai nodrošinātu, ka tās nekad nevarēs apvienoties un radīt reālus draudus, radot divu
valstu risinājumu Palestīnas un Izraēlas konfliktam.
Tātad tas atkal ir acīmredzami, un mums par to nav nepieciešams spekulēt.
Džeimss, tā kā mēs runājam par nepieciešamību turpināt karus kopumā:
Es redzēju, manuprāt, jūsu jaunāko video, un jūs pieminējāt rakstu žurnālā CovertAction.
Un es ieskatījos žurnālā CovertAction.
Nezinu, vai lasīju pareizo rakstu, bet tajā kāds cilvēks teica, ka tas ir bijis ASV
darbības veids jau no paša sākuma - turpināt karus.
Vai jūs teiktu, ka tā tas kopumā ir Tuvajos Austrumos, ka tā tas šodien ir Ukrainā un ka
tā tas ir arī Amerikas Savienotajās Valstīs?
Es teiktu, ka tas ir militāri rūpnieciskā kompleksa vispārējais darbības veids, ko Eizenhauers identificēja,
kad viņš 1960. gadā atstāja ASV prezidenta amatu, un kas šodien ir vēl aktuālāks nekā toreiz.
Tas ir bijis šī militāri rūpnieciskā kompleksa "modus operandi" kopš tā pirmsākumiem.
Karš ir valsts veselība, bet karš ir arī katras rūpniecības nozares, katras palīgstruktūras, katras
izlūkošanas aģentūras un visu pārējo lielākās "dziļās valsts" orgānu veselība, kas faktiski nosaka politiku.
Un tāpēc viņiem ir ne tikai personiskas intereses, ne tikai slēptas intereses, bet viņu intereses ir
līdzvērtīgas karadarbības interesēm un nepārtrauktai iemeslu radīšanai militārām darbībām.
Jā, tā noteikti ir daļa no stratēģijas.
Es domāju, ka tas vairāk attiecas uz noteiktiem laikiem un vietām noteiktu stratēģisku iemeslu dēļ.
Mēs varam to aplūkot vēsturiski.
Piemēram, 80. gados nepārprotams finansēšanas iemesls - faktiski tā bija lielākā, vismaz atzītā CIP operācija
vēsturē - bija finansēt talibus Afganistānā 80. gados kā daļu no viņu džihāda kara pret padomju varu.
- tieši un tieši tāpēc, ka 1970. gadu beigās Kārtera administrācijas "dziļā valsts" nolēma, ka
vislabākais veids, kā iztukšot Padomju Savienību, ir iedzīt to gaļas mašīnā un dot tai savu Vjetnamu.
Tāpēc viņi to darīja skaidri un nepārprotami.
Un viņi centās šo karu noturēt pēc iespējas ilgāk.
Tāda bija tās stratēģija.
Ukrainas konflikts, manuprāt, ir precīza paralēle, jo šajā gadījumā mērķis ir Krievija, un ASV ir
priecīgas cīnīties ar Krieviju līdz pēdējam ukrainim,
un viņi turpinās sūtīt naudu, palīdzību un ieročus, lai šis konflikts turpinātos pēc iespējas ilgāk, lai izsūktu krievus.
Nu, manuprāt, Tramps nesen teica, ka vēlas izbeigt šo karu.
Ja viņš apturētu karu, apstātos arī gaļas mašīna.
Taču es domāju, ka viņam ir citi iemesli, lai apturētu karu.
Mēs vēlamies nedaudz pastāstīt par jūsu domām par pašreizējo situāciju saistībā ar NATO proxy karu Ukrainā.
Un padomāsim par galvenajiem atbildīgajiem par kara pret Krieviju sākšanu un turpināšanu.
Ko vēlas tādi cilvēki kā Viktorija Nulanda un ASV valsts sekretārs Antonijs Blinkens?
Kāds ir jūsu mērķis?
Ziniet, tas ir labs jautājums.
Un, manuprāt, tas ir jautājums par to, cik tālu atpakaļ ģeopolitiskajā vēsturē vēlaties iet.
Es noteikti domāju, ka impērijas stratēģija - britu impērijas 19. gadsimta beigās un amerikāņu impērijas 20.
gadsimtā - ļoti ilgu laiku bija turēt krievus un vāciešus atsevišķi un turēt tos būtībā savstarpējā karā.
Jo, ja tās apvienotos, pat ne politiski vai ekonomiski, pat ja tām vienkārši būtu labas savstarpējās
attiecības, tas būtu nopietns drauds, piemēram, britu vai amerikāņu spējai kontrolēt Eiropas kontinentu.
Un, kā tika atzīmēts jau vairāk nekā pirms gadsimta, kopš Mackindera, Halforda Mackindera laikiem un
ģeopolitikas, kādu mēs to pazīstam šodien, rašanās, šis reģions ir tā sauktā globālā šaha galda sirds.
Un jebkura vara, kas to kontrolē, būtībā kontrolē planētu.
Un tas ir saprotams jau vairāk nekā gadsimtu, un tieši tāpēc vienmēr ir bijusi nepieciešamība iedzīt ķīli
starp krieviem un vāciešiem vai eiropiešiem kopumā.
Un, manuprāt, tas joprojām ir aktuāli.
Tā joprojām ir daļa no stratēģijas.
Jā, es intervēju Antiwar.com tīmekļa vietnes operatoru.
Viņš veido lielisku pret karu vērstu podkāstu.
Hortons. Jā, Skots Hortons.
Un viņš teica: "Pēdējais, ko vēlas Rietumi, ir Vācijas un Krievijas vienotība.
Un viņš saka, ka vissliktākais būtu, ja Vācija un Krievija atkal sāktu savstarpēju karu.
Un mēs esam redzējuši, kas notiek, kad tas notiek.
Jā, mums ir.
Atgriezīsimies pie Trampa paziņojuma, ka viņš izbeigs šo karu.
Ko jūs zināt par viņa labo draugu Leriju Finku (Larry Fink), BlackRock izpilddirektoru, kuram ir
padomdevēja loma Ukrainas atjaunošanas procesā un kurš ir atbildīgs par Ukrainas attīstības fondu?
Jā. Tas ir tieši tā, kā jūs to aprakstījāt.
Starp citu, BlackRock ir lielākais ieguldījumu uzņēmums pasaulē, kam pieder ja ne vairākums, tad vismaz
liela daļa akciju praktiski visos Fortune 500 uzņēmumos.
Arī BlackRock, jo īpaši BlackRock vadītājs Lerijs Finks (Larry Fink), ir ieguldījis lielus līdzekļus Ukrainas rekonstrukcijā,
kas, protams, ir saistīta ar digitālo transformāciju.
Šis process tika uzsākts jau pirms pašreizējā konflikta, taču tas noteikti ir paplašinājies.
Un Lerijs Finks ir atklāti runājis par to, ka šī ir lieliska iespēja pilnīgai valdības un ekonomikas digitalizācijai.
Tieši to viņi cenšas darīt.
Un, protams, tas ir uzplaukums un korumpēts bizness miljardu eiro, miljardu dolāru veidā tam, kurš var iebāzt savu
purnu šajā konkrētajā pīrāgā un apēst lielāko daļu no tā.
Un Lerijs Finks, šķiet, noteikti atrodas šī asinis sūcošā vampīra pozīcijā pie cilvēces jūga vēnas.
Es pētīju Lerija Finka pagātni un viņa saistību ar Ukrainu un iejaukšanos tajā, un es nonācu pie
konferences, kas pirms dažiem gadiem notika Ņujorkā.
Vai esat kādreiz dzirdējuši par "Dealbook Summit", ko sponsorē laikraksts "New York Times"?
Esmu par to dzirdējis, jā, bet neesmu sekojis līdzi šim procesam.
Nu, es izlasīju sīko drukāto tekstu.
Tajā teikts: "Samitā uzstāsies arī nominētais premjerministrs Benjamins Netanjahu, Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis,
META izpilddirektors Marks Cukerbergs, ASV finanšu ministre Džaneta Jellena un BlackRock izpilddirektors Lerijs Finks".
Visi šie cilvēki kopā Ņujorkas samitā.
Kā jūs domājat?
Tikai tas mani ne mazākajā mērā nepārsteidz.
Es teiktu, ka tieši šie ir tie cilvēki, no kuriem mēs sagaidām, ka viņi pulcēsies, lai par to runātu un
mēģinātu gūt no tā visdažādāko labumu gan finansiālā, gan ģeopolitiskā ziņā. Un arī militāri.
Un, protams, katram spēlētājam pie šī galda ir savi iemesli,
taču viņi noteikti var vienoties par darba kārtību, kas paredz izspiest dzīvības asinis no Ukrainas, lai
cīnītos pret krieviem, - kaut ko tādu šobrīd vēlētos darīt daudzi un dažādi cilvēki pie šī galda.
Nu, Džeimsi, jūs nešķiet pārāk pārliecināts par pašreizējās krīzes Izraēlā iespējamajiem iznākumiem.
Optimistiski raugoties, kāds ir puslīdz saprātīgs scenārijs kara iznākumam Ukrainā, ja BlackRock nepārņemtu valsti?
Jā. Kā jau teicu, tagad tas ir ārkārtīgi grūti.
Un es domāju, ka visi ir izspēlējuši savas kārtis tik tālu, ka ir grūti iedomāties, ka
tagad ir iespējams atkāpties no šī bezdibeņa.
Jo es nedomāju, ka krievi tagad var atkāpties, ja nav panākuši vismaz kaut kādu sejas glābšanas pasākumu
Donbasā saistībā ar iespējamiem ģeopolitiskajiem mērķiem.
Taču tajā pašā laikā Ukraina ir stingri nostājusies uz Rietumu integrācijas, tostarp dalības NATO, ceļa.
Un nesen notikušajā NATO konferencē tika sniegtas garantijas, ka Ukrainas ceļš uz dalību NATO ir neatgriezenisks.
Tas nenotiks rīt, bet tas notiks.
Tā, protams, bija sarkanā līnija, ko krievi ir vilkuši jau ļoti, ļoti ilgu laiku. Pat pirms Putina.
NATO ideja Ukrainā bija šī sarkanā līnija.
Tāpēc ir grūti iedomāties kādu sejas glābšanas pasākumu, kas būtu iespējams šajā posmā un kas, kā jūs sakāt, vismaz...
Pat ja konflikts beigtos rīt, Kijevā ir valdība, kas ir apņēmusies veikt digitālo transformāciju, iegādājusies
BlackRock, Palantir un citus uzņēmumus, kas iesaistās šajā spēlē.
Šobrīd ir grūti iedomāties, ka viņi varētu tikt izmesti no Kijevas valdības.
Tieši tā. Labi. Nu, Džeims, mēs pāriesim pie mūsu otrās tēmas - CBDC.
Un es vēlētos sākt šo tēmu ar nelielu jaunumu no pagājušās nedēļas nogales, kas sākās aizpagājušajā nedēļā.
Ziniet, mana galva bija pilna, es biju aizņemts savā darba dienā, un es nedomāju par lietām, un es
neveicu pētījumus un nepārbaudīju savu Twitter plūsmu.
Tāpēc es neko daudz nezināju par visu šo CrowdStrike lietu.
Es pat nezināju, kas ir CrowdStrike, līdz kāds man šodien teica, ka tas ir programmatūras drošības uzņēmums.
Taču piektdien kaut kas notika, un kaut kādu iemeslu dēļ es nevarēju piekļūt saviem bankas digitālajiem ierakstiem.
Man mobilajā tālrunī ir lietotne, kas ļauj apskatīt manu bankas kontu un darījumus. Un tajā
ir rakstīts, ka "nedēļas nogalē nav pieejama".
Un tad mans draugs teica: jā, tas varētu būt saistīts ar CrowdStrike.
Viņš minēja, ka ir atcelti simtiem lidojumu.
Viņš minēja, ka šorīt YouTube trīs stundas nedarbojās, ka bankas bija slēgtas utt.
Un, tā kā mēs runājam par CBDC, es domāju, ka tas būtu kā melna acs idejai par pāreju uz digitalizāciju.
Vai jums nešķiet, ka cilvēki ir noraizējušies par to, ka viņi zaudēs piekļuvi skaidrai naudai un nevarēs tērēt, nebūdami
100 % atkarīgi no šīs digitālās naudas, ko viņi vēlas ieviest?
Es priecājos, ka jūs šo diskusiju ietvērāt šādā kontekstā,
jo šobrīd ir desmitiem tūkstošu cilvēku, varbūt pat vairāk, kuru ceļojumi ir atcelti, kuru bankas konti ir slēgti
utt., jo ir iestājies šis gadsimta notikums, šis briesmīgais traucējums, kas nupat ir izplatījies.
Taču tagad cilvēkiem vismaz būtu prioritāri jādomā par to, vai ir laba doma visu mūsu dzīvi, mūsu ekonomisko eksistenci padarīt
atkarīgu no šīs digitālās tehnoloģijas, kas ir vismaz neaizsargāta pret nejaušiem traucējumiem un kļūdainiem
atjauninājumiem, nemaz nerunājot par reāliem uzbrukumiem, ko veic reāli ļaundari no ārpuses vai kā viltus karoga uzbrukumus, kas
radīti kādā veidā, vai varbūt vienkārši nepārvaramas varas dēļ.
Mēs to zinām.
EML , Saules starojums, Keringtona notikums .
Mēs zinām, kādas lietas var iznīcināt vai izjaukt mūsu elektronisko dzīvi, kādu mēs to pazīstam, acumirklī.
Savā ziņā bija gandrīz uzmundrinoši redzēt, kas notika ar CrowdStrike problēmu, kad iekāpšanas kartes
pasažieriem tika rakstītas ar roku uz papīra, jo tās nevarēja izdrukāt elektroniski.
QR kodus nebija iespējams izmantot.
Jūs burtiski esat tos aizpildījis ar roku.
Un tas vismaz liek apzināties, cik ļoti esam iegrimuši digitālajā matricā, ka mūsdienās ir
šokējoši redzēt ar roku rakstītu iekāpšanas karti.
Bet jā, cilvēki agrāk pierakstīja lietas ar pildspalvu un papīru.
Kāpēc mēs no tā atteicāmies?
Kādas būtiskas, neatliekamas problēmas mēs esam atrisinājuši, ievietojot visu savu dzīvi šajā digitālajā matricā?
Es domāju, ka to varētu attiecināt uz daudzām lietām, kurās ir jauns risinājums, un pirmais jautājums, ko mums sev
vajadzētu uzdot, ir: Kas ir nepareizi ar to, kas mums šeit ir?
Piemēram, man ir diezgan laba uztveršana, vismaz tad, kad biju Japānā, izmantojot veco 3 G tīklu.
Kāpēc mums ir nepieciešams 4 G vai 5 G?
Un viņi turpina to paplašināt un apgalvo, ka tas ir absolūti nepieciešams mūsu turpmākai pastāvēšanai.
Taču man nav nepieciešams lejupielādēt filmu 19 sekunžu vietā 53 sekunžu laikā.
Ļaujiet man šeit ievietot atsauci uz Nīlu Postmenu, tādu grāmatu kā "Amusing Ourselves to Death" autoru.
Viņš bija ļoti interesants un ļoti progresīvs autors, kurš bija ražīgs un aktīvs 80. un 90. gados.
Viņš rakstīja par internetu, kad tas vēl tikai veidojās.
Viņš uzstājās ar vairākām runām par tehnoloģiju jautājumiem.
Es vairs nezinu, ar kādu vārdu šī runa tika teikta. Bet, ja jūs to atradīsiet zem Neil Postman
"jautājumi par tehnoloģijām", jūs to atradīsiet.
Manuprāt, viņš ir formulējis četrus jautājumus, kas mums būtu jāuzdod sev saistībā ar
katru jaunu tehnoloģiju, kas tiek ierosināta.
Viena no tām ir: kāda ir problēma, kuras risinājumam ir paredzēta ierosinātā tehnoloģija?
Vai tā patiešām ir problēma?
Vai tas patiešām ir risinājums?
Un viņš to izvērš lieliskā veidā, kas, manuprāt, mūsdienās ir vēl aktuālāks nekā tad, kad
viņš teica šo runu pirms trīsdesmit gadiem.
Tas izklausās interesanti.
Džeimss, es zinu, ka mēs šo tēmu aplūkojām mūsu pēdējā intervijā, bet mums ir daudz
vairāk skatītāju, kas skatās šo AZK konferenci.
Un es domāju, ka daži cilvēki joprojām vēlas zināt, kāda ir atšķirība starp CBDC un, piemēram,
Apple Pay vai citām digitālo maksājumu sistēmām.
Un kāpēc 93% no visām centrālajām bankām pēkšņi ir aktīvi iesaistījušās šo CBDC izveidē?
Digitālā maksājumu infrastruktūra, kāda tā pastāv pašlaik un kuru jūs tagad izmantojat, ir
balstīta uz naudas veidu, pie kura esam pieraduši.
Citiem vārdiem sakot, privāto klientu nauda komercbanku ciklā.
Ir daudz kas jāsaprot par monetārajām mahinācijām un muļķībām, ko ir darījuši Volstrītas burvji, par segu, ko viņi daudzu
gadsimtu garumā ir uzvilkuši plašākai sabiedrībai pār acīm.
Taču doma ir tāda, ka lielākajai daļai valstu mūsdienās ir divpakāpju monetārā sistēma.
Viena no tām ir vairumtirdzniecības naudas sistēma, kas paredzēta pašām bankām, komercbankām, kurām pašām ir rezervju konti
centrālajā bankā, un neatkarīgi no tā, vai tā ir ECB, Japānas Banka vai ASV Federālā rezervju sistēma, šīs
komercbankas glabā rezerves un veic darījumus savā starpā šajā vairumtirdzniecības sistēmā.
Mēs, jūs, es un ikviens cits, kas to klausās, turam savu naudu šajās komercbankās, un tas ir privāto klientu cikls,
Tās ir divas pilnīgi atšķirīgas lietas; nauda, ko bankas izmanto vairumtirdzniecības ciklā,
tehniski atšķiras no naudas, ko mēs izmantojam ikdienā.
Tātad, maksājot ar Apple Pay vai līdzīgu pakalpojumu, mēs izmantojam naudu no privātā klientu biznesa.
Tā ir nauda, ko rada privātbanka.
Komercbanku sistēma kopumā.
Lielākā daļa naudas tiek radīta no parādiem komercbankām.
Saskaņā ar bankas līguma burvību viņiem ir tiesības radīt šo naudu, aizdodot to mums.
Katru reizi, kad viņi aizdod jums naudu, viņi neiet uz bankas seifu un neizņem no turienes kaudzi naudas, bet gan
rada naudu, kuru jūs viņiem esat parādā, ieskaitot procentus! - brīnišķīga ideja, ja esat baņķieris, protams.
CBDC ir ideja, ka pirmo reizi mums būs tieša piekļuve centrālās bankas naudai.
Protams, jau šodien centrālā banka emitē naudu.
Kad jūs izņemat kādu no banknotēm, neatkarīgi no tā, kurā valstī dzīvojat, kad jūs izņemat kādu no papīra banknotēm, ja jums tāda
vispār ir makā, jo lielākā daļa cilvēku norēķinās bezskaidrā naudā, uz tās būs rakstīts kaut kas līdzīgs: šeit,
Japānā, "Japānas Banka", ASV - "Federālo rezervju banka", jo tā ir centrālās bankas atbildības izpausme.
Šo banknoti faktiski emitē pati centrālā banka.
Tātad tas ir vienīgais veids, kā centrālā banka var tieši iepludināt naudu
ekonomikā, un tā ir tikai neliela ekonomikas daļa.
Tomēr CBDC visumā viņi varēs savu centrālās bankas saistību izpausmi iekļaut tieši jūsu digitālajā makā, jo jums
tagad būs konts - atkarībā no tā, kā viņi to izveidos, bet tā vai citādi, jums būs konts pašā centrālajā bankā.
Un viņi varēs ne tikai pārbaudīt un uzraudzīt jūsu darījumus, bet arī ieskatīties jūsu darījumos un, kā jau daudzi, tostarp
Apvienotās Karalistes un citu valstu politiķi, kuri ar lielu entuziasmu izsakās par šo iespēju, ir norādījuši, potenciāli
varēs ieprogrammēt, kas ar šo naudu var un kas nevar notikt.
Piemēram, ja jūs noteiksiet ierobežojumu, ka šomēnes drīkst iegādāties tikai noteiktu daudzumu gaļas, jo
mēs zinām, ka gaļas ēšana kaitina laikapstākļu dievus.
Ja viņi nosaka ierobežojumu, viņi var to īstenot, neļaujot jums iegādāties vairāk gaļas par atļauto
daudzumu par savas centrālās bankas digitālo valūtu.
Ja nolemjat to īstenot šādā veidā, tas notiks automātiski, un jūs to nevarēsiet apiet.
Jebkurus citus ierobežojumus, ko varat iedomāties, varētu ieviest reāllaikā, nospiežot digitālo slēdzi, un
tādējādi centrālie baņķieri varētu tieši kontrolēt ekonomiku pilnīgi murgainā apjomā.
Jā, un jūs tikko atbildējāt uz manu nākamo jautājumu, kas bija: kas, jūsuprāt, būtu vispievilcīgākais valstij?
Es teiktu, ka tā ir spēja rūpīgi uzraudzīt mūsu aktīvus un izdevumus un, ja nepieciešams, kontrolēt to izmantošanu.
Pilnīgi noteikti, un man būtu jāizdara atšķirība, jo, kā es jau norādīju, pašreizējā banku sistēmā
komercbankas atrodas starp centrālo banku un mums.
Tādējādi komercbankas ir svarīga šā procesa daļa, un tās acīmredzami pašlaik īsteno neticamu kontroli pār ekonomiku.
Jūs tik viegli neatteiksieties no šīs kontroles.
Tāpēc mēs varam iedomāties dažādus CBDC sistēmas struktūras veidus.
Viens no tiem varētu būt tāds, ka centrālā banka deleģē savas iespējas pārvaldīt un pārbaudīt kontus
komercbankām vai vismaz pārbaudītām finanšu iestādēm.
Tāpēc arī šeit jūs darbosieties kā starpnieks.
Tas nozīmētu, ka centrālās bankas vismaz šķietami būtu tikai rokas stiepiena attālumā no šī procesa:
"Ak, mēs to visu nekontrolējam. To dara komercbankas."
Ņemot vērā banku sistēmas politisko un ekonomisko realitāti, dabiski rodas jautājums par to, kas regulē šīs
komercbankas un nosaka, ko tās drīkst un ko nedrīkst darīt.
Tās ir centrālo banku un valdību regulatīvās iestādes.
Un mēs esam redzējuši, kā šīs pilnvaras ir tikušas ļaunprātīgi izmantotas pagātnē.
Piemēram, Obamas administrācijas laikā Tieslietu ministrija lika ASV komercbankām iesaldēt to personu kontus, kuras sniedza
pilnīgi legālus, kaut arī ēnainus pakalpojumus, piemēram, pornozvaigznēm, munīcijas tirgotājiem, kredītu aizdevējiem un
citu nozaru pārstāvjiem, ar kuriem valdība nebija vienisprātis.
Viņa pieprasīja, lai bankas izņem šos klientus no apgrozības.
Bankas pašas bija tās, kas to ievēroja.
Viņi bija tie, kas bloķēja šo klientu kontus, bet viņi to darīja tāpēc, ka FDIC , viens no ASV banku sistēmas
regulatoriem, teica: "Mēs neaizsargāsim jūsu noguldījumus.
Mēs varam jūs svītrot no saraksta, ja nepildīsiet mūsu prasības atbrīvoties no šiem cilvēkiem."
Šajā piemērā parādīts, kā var izveidot šāda veida sistēmu.
Tas atkal neizskatīsies gluži tāpat kā murgainā scenārija gadījumā, kad centrālie baņķieri tieši
kontrolē viņu naudas makus, taču tas būs gandrīz tas pats.
Jā, es varu iedomāties, kā viņi centīsies to padarīt mums pieņemamu.
Un šī ir viena no tām situācijām "kad viņi dabūja komunistus...".
Vispirms viņi ieradās pie naudas izspiedējiem Skid Row .
Mums šie cilvēki nepatīk.
Mums nepatīk arī pornozvaigznes.
Viņi to padarīs pievilcīgu.
Cik tuvu esam CBDC sistēmai?
Vai tas nozīmē skaidras naudas beigas?
Tās noteikti var pastāvēt līdzās un, iespējams, kādu laiku arī pastāvēs.
Tas nebūt nenozīmē, ka skaidra nauda vairs nepastāvēs.
Tomēr mēs jau esam redzējuši, kā ir attīstījusies bezskaidras naudas sabiedrība un cik ātri tas ir noticis.
Japānā esam nonākuši situācijā, kad ekonomika joprojām lielā mērā balstās uz skaidru naudu, lai gan tas mainās.
Taču atceros, ka pagājušajā gadā Anglijā apmeklēju konferenci, un tas bija patiešām šokējoši, lai gan
es par to zināju, biju pētījusi un runājusi par to.
Bija patiešām šokējoši pat ieiet daudzās kafejnīcās, restorānos un mazumtirdzniecības
veikalos, kuros burtiski nepieņēma skaidru naudu.
Tas bija burtiski bez skaidras naudas.
Arī tas bija šoks manai sistēmai, bet tā jau ir realitāte.
Tāpēc var iedomāties, ka, ieviešot CBDC, būs līdzāspastāvēšanas posms.
Taču var ļoti labi iedomāties, ka kāda viltus karoga finanšu notikuma vai cita ārkārtas situācijas
pamatojuma dēļ skaidra nauda varētu tikt atcelta.
Un vairums cilvēku šodien, iespējams, nemirkšķinātu pat acs kaktiņu.
Tieši tā. Nu, kad jūs apmeklējat vietējo lielveikalu, cik daudz cilvēku jūs redzat, kas skaidras
naudas vietā izmanto savu iPhone, karti, Easy Pay karti?
Vai tas nav diezgan izplatīts?
Diemžēl jā.
Un es saku "diemžēl", jo mani ļoti iepriecināja fakts, ka Japāna joprojām lielā mērā ir uz skaidru naudu
balstīta ekonomika, kur automašīnu var iegādāties par skaidru naudu, un tas pat nav nekas neparasts.
Taču situācija patiešām mainās, turklāt ļoti strauji, jo bezskaidras naudas norēķinu sistēmas šeit ne tikai
tiek ieviestas, bet arī arvien aktīvāk popularizētas.
Diemžēl mūsdienās daudz biežāk nekā agrāk cilvēki norēķinās ar mobilo tālruni vai karti.
Pat Japānā, kas bija viens no retajiem izņēmumiem industrializētajā pasaulē, jo tās ekonomika bija
balstīta uz skaidras naudas izmantošanu, situācija mainās.
Un es varu iedomāties, ka pēc dažiem gadiem mēs sasniegsim punktu, kad bezskaidras naudas
maksājumi būs izplatītāki nekā skaidras naudas maksājumi.
Ko mēs varam darīt, lai to novērstu, izņemot to, ka pēc iespējas biežāk maksājam skaidrā naudā?
Kas vēl ir mūsu rīcībā?
Es teiktu, ka tas ir ļoti, ļoti labs sākuma punkts.
Un es domāju, ka šī ir viena no tām problēmām, kas neapšaubāmi ir sociāla problēma, kuru neviens nevar
atrisināt viens pats, bet mums visiem ir jādod savs ieguldījums.
Un mūsu loma ir boikotēt un pieņemt apzinātus lēmumus par pirkumiem.
Un ne tikai, izvairoties no veikaliem, kas darbojas bez skaidras naudas,
bet, protams, arī atbalstot veikalus, uzņēmumus, mazumtirgotājus vai cilvēkus, kurus pazīstat un kuri ir gatavi piedāvāt
pakalpojumus ne tikai par skaidru naudu, bet arī par dārgmetāliem, kriptovalūtām, maiņas gredzeniem
vai citām kopienas valūtu versijām, lai kas tas būtu.
Es neesmu šeit, lai spriestu par to, kas jums būtu jāizmanto.
Manuprāt, jums vajadzētu izmantot visu, izņemot CBDC.
Un tas ir viens no aspektiem:
Kamēr vien mēs sasprindzinām muskuļus un turpinām veidot kopienu, kas vismaz tiek atbalstīta šīs pārejas gadījumā, lai tad, kad
notiks bezskaidras naudas ieviešana un arvien vairāk cilvēku izvēlēsies šo ceļu, joprojām būtu cilvēki, kuri ir gatavi pat
kaut ko mainīt, izjust neērtības, ja tas ir nepieciešams, lai norēķinātos skaidrā naudā, ar dārgmetāliem
vai ko citu, tad vismaz šī ekonomika var turpināties.
Protams, lielākā daļa cilvēku pievienosies bezskaidras naudas, lai gūtu panākumus, taču
cilvēkiem būs iespēja atbalstīt šo kopienu.
Bet, ja mēs šos muskuļus nevingrinām, bet vienkārši sakām: "Ak, tas ir diezgan neērti, es vienkārši
gribu aiziet uz lielveikalu un nopirkt šo lietu.
Droši vien šoreiz man būs jāmaksā bezskaidrā naudā."
Jo vairāk mēs to darām, jo vairāk mūs pārņem bezskaidras naudas pasaule.
Galu galā runa ir par mūsu ieradumu sistēmu, un mums ir jāpierod pieņemt nepatīkamus apstākļus, lai atbalstītu
pasauli, ko vēlamies, un izvairītos no pasaules, ko nevēlamies.
Āmen, Džeimss.
Mēs tuvojamies mūsu laika beigām.
Man patīk iestarpināt kaut ko personisku, kas attiecas uz mani un nedaudz atšķiras no scenārija.
Es vēlos aprakstīt hipotētisku situāciju un noskaidrot, kā jūs šajā situācijā reaģētu.
Es zinu, ka par šo tēmu ir tik daudz joku, un spekulācijas ir pilnīgi nevaldāmas tādā veidā, kas var jūs
apgrūtināt, ja mēs novirzīsimies no sliedēm un nokļūsim truša bedrē visdažādākajos līmeņos.
Bet man jums ir jājautā par iespējamo atentāta mēģinājumu 13. jūlijā , vai tas būtu pieņemami?
Protams, jā.
Teiksim, jūs vadāt konferenci un aktualizējas jautājums par iespējamo 13. jūlija slepkavību .
Cilvēki satraucas, rodas dažādas spekulācijas par to, kas īsti noticis, un jūs kaut kā novirzāties no kursa.
Jūs paņemat āmuru un liekat tam klusēt.
Ko jūs darāt, lai šādās situācijās noturētu cilvēkus uz pareizā ceļa, ko jūs teiktu?
Es domāju, ka brīdī, kad cilvēki ir izrādījuši interesi par to, ir par vēlu to vienkārši uzspiest.
Es nekad neuzdrošinātos norādīt cilvēkiem, par ko viņiem būtu jādomā vai kam būtu jāvelta savs laiks vai
uzmanība, kā arī es neuzdrošinātos vismaz teikt, lai viņi netērē savu laiku vai uzmanību tam vai citam.
Un pat ja es to darītu, kas mani uzklausītu un kāpēc?
Tomēr es, protams, varētu komentēt, ka šāda notikuma nozīme man kā cilvēkam, kurš netic politiskajai sistēmai un procesam, kas
mums ir dots ar "vergu ieteikumu kastīti" , kas tiek ieviesta ik pēc četriem gadiem, nav būtiska bez visaptverošajiem jautājumiem
par centrālo banku digitālajām valūtām, konfliktu Izraēlā un Ukrainā un citām lietām, par kurām mēs šodien runājām.
Īstajai nozīmei nav nekāda sakara ar to vai citu politisko kandidātu.
Runa ir par to, ko cilvēki, kas kontrolē šo sistēmu, vēlas, lai mēs ticētu, ka tas ir
noticis, un kāpēc viņi vēlas, lai mēs tam ticētu.
Tāpēc, ja es varētu kaut ko pateikt šādā iedomātā situācijā, es vienkārši teiktu, ka būtu lietderīgāk paskatīties: Ko šis
notikums nozīmē, kāpēc mēs tiekam mudināti domāt un runāt par šo notikumu noteiktā veidā, kā tas ir mūsu interesēs?
Ja mēs pieņemam šo stāstījumu, kā tas mums tiek uzspiests, kur tas mūs ved un pie kāda iznākuma?
Un, ja nav atrasts cits iemesls, tad varbūt tikai tāpēc, lai atkal ievilktu mūs politiskajās diskusijās un
koncentrētu visus atpakaļ uz to, kuru pusi no šī kontrolētā kreisi labējā plēsīgā putna viņi vēlas politiski atbalstīt.
Ja nu vienīgi tāpēc, lai piesaistītu cilvēkus atpakaļ šim šova cirkam, tā varētu būt šāda pasākuma patiesā jēga.
Tāpēc es vismaz ierosinātu to apspriest.
Ļoti labi, ļoti labi.
Labi, pēdējais, pēdējais jautājums, Džeims, pēdējais jautājums:
Vai jūs pārsteidza Džuliana Asanža atbrīvošana?
Es domāju, ka jā, pat ja tikai ilgtermiņa naratīva dēļ, piemēram, Ukrainas konfliktā, Afganistānas konfliktā vai citur.
Šķiet, ka noteiktā brīdī tas kļūst par patiesu mērķi - atstāt to šajā nebeidzamajā procesā, šajā statusā.
Es nesaku, ka būtu bijis interesanti redzēt, kā tas būtu izspēlējies tiesā, bet es neesmu pārliecināts, vai
es būtu vēlējies redzēt, kā tas būtu izspēlējies tiesā.
Jebkurā gadījumā tas mani pārsteidza.
Es to nebiju gaidījis.
Ja neuzskatu to par brīnišķīgu vārda brīvības ieguvumu, kaut vai tikai tāpēc, ka viss, kas tika nolemts, bija: "Jā,
es esmu vainīgs, es esmu vainīgs, tagad atlaidiet mani."
Un tas īsti nepalīdz atrisināt būtisko problēmu, ka ir radies precedents, ka normāla žurnālistikas prakse ir nelikumīga.
Un tas būtībā ir tas, kas šeit ir konstatēts.
Par laimi, jo varēja būt vēl sliktāk.
Varēja būt arī pieņemts tiesas spriedums, ka viņa rīcība bija nelikumīga, kas būtu vēl sliktāks precedents.
Taču tas varēja būt labāks,
jo daudz labāk būtu bijis pasludināt par nevainīgu kādu, kas vienkārši veic žurnālista darbu.
Noteikti, noteikti.
Mēs varētu teikt, ka, iespējams, mums vajadzētu svinēt viņa atbrīvošanu, taču mūsu svinībām vajadzētu
būt nedaudz pieklusinātām, jo tās notika darījuma dēļ.
Mums, kā vienmēr, jāturpina norādīt uz faktiem un jautājumiem, kas saistīti ar šo lietu,
nevis jāiedziļinās iesaistīto cilvēku personībās.
Piekrītu, pilnīgi pareizi.
Nu, dārgie AZK konferences dalībnieki, kā par labu aplausu aplausu kārtu Džeimsam Korbetam?
Brīnišķīgi, paldies. Jūs esat licis uz galda dziļus sakarus.
Mēs jūs novērtējam, mēs jūs mīlam.
Paldies, Dan, par fantastisko ekskursiju.
.