Здравейте, аз съм Карина от Торгау.
Може би си спомняте тази снимка от учебника по история.
На нея се вижда как руски и американски войници си стискат ръцете на Елба в Торгау през април 1945 г.
По онова време това обикаля света и символизира края на Втората световна война.
Като дете в ГДР преживях, че Джо Половски и други ветерани от войната живеят тук, тъй като имаше култура на паметта.
[Аз лично вярвам, че всяко човешко същество носи в себе си достойнството на божественото.
Ето защо не харесвам убийствата и нечуваната пропаганда, която ни настройва едни срещу други.
Противопоставям се на очакването да взема страна.
Защото във всяка война и от двете страни загиват синове и бащи, но никога тези, които са отговорни за войната.
Сблъсъкът на река Елба е отпреди по-малко от 80 години, а министърът на отбраната Писториус отново бие барабана на войната.
Той заяви: "Трябва да сме готови за война до 2029 г."
Цитирам бившия министър Габриел: "Трябва да изпратим ясен сигнал на Путин: спрете тази война - или ще се заемем с нея."
Затова се питам: кои сме "ние"?
Габриел и Писториус със сигурност не.
По-вероятно е това да са съпругът ми и синовете ми.
Това ме води, защото познавам събитията от войната и нейния край от разказите на моите баби и дядовци и роднини.
Ето няколко примера:
Чичо ми е призован във Вермахта на 17-годишна възраст.
Против волята му, защото е завършил чиракуването си и е искал да поеме мелницата на баща си.
Умира на 19-годишна възраст в руски плен.
Майка ми винаги си спомняше, че той плачеше, когато излизаше от двора в униформа и със сълзи на очи.
Те никога повече не се виждат и тя така и не научава къде е погребан.
Самата тя седи в скута на руски офицер като малко момиче в края на войната.
Казваше се Ирен и много я харесваше, защото му напомняше за дъщеря му Ирена, която много му липсваше.
Имаше хубави спомени за него.
По същото време по-голямата ѝ сестра (моята леля) се криела с дни зад купчина дърва на тавана от войниците на съветската
армия, които извършвали ужасяващи изнасилвания в селото ѝ.
Войниците продължаваха да взимат дърва от тази купчина, докато тя се опитваше да натрупа нови дърва отзад.
На повече от 80-годишна възраст тя ми каза: "Там се научих да се моля!"
И ми описа множество военни престъпления, извършени от всички воюващи страни без изключение.
Гръцкият философ Антистен вероятно е бил прав, когато е написал: "Войната създава повече лоши хора, отколкото отнема."
Майка ми също така ми разказа, че при бомбардировките на Дрезден небето е светело в червено - нещо, което
семейството ѝ все още може да види в съседния град Торгау.
Баща ми помнеше звука от стрелбата, която се чуваше тук, в Торгау, всяка сутрин.
Сред екзекутираните в Торгау са и германски войници, които са отказали да изпълнят заповед.
Вероятно това е периодът между 1943-45 г., когато императорският военен съд е преместен от Берлин във Форт Цина в Торгау.
По това време баща ми беше на около 13 години.
За първи път дядо ми е бил призован във Фолксщурм поради злополука.
Той е пленен от американците в Лимбург ан дер Лан.
Когато се завръща, той все още тежи 54 килограма и е висок около 1,80 метра.
Намира съпругата си, която е оставил като руса жена, с посивяла коса.
Фактът, че като германци сме се поучили от двете световни войни и че в бившата ГДР е съществувала своеобразна култура
на паметта, кара хората в Торгау днес да работят за мира.
Дори да звучи утопично и да не е проработило в историята, мечтая един ден да няма повече войни, защото
ние, хората, отказваме да бъдем врагове един на друг.
Ние сме едно човешко семейство, един голям човешки организъм.
И се обръщам към всички майки по света: Разкъсайте заповедите за призоваване!
[Обръщам се към всички мъже по света: когато отново започнат да бият барабаните на войната, не тръгвайте!
Може би сега ще им пишете, за да ги уведомите, че няма да се състезавате.
[И аз се обръщам към всеки един от вас: Не се оставяйте да бъдете подстрекавани срещу други народи!
[Не слушайте лъжите и пропагандата им, а сърцето си!