Zdravo, ja sam Karina iz Torgaua.
Možda se sjećate ove fotografije iz svoje knjige historije.
Prikazuje ruske i američke vojnike kako se rukuju u aprilu 1945. na obalama rijeke Labe u Torgauu.
Ovo je tada obišlo svijet i simbolizira kraj Drugog svjetskog rata.
Kao dijete u DDR-u, ipak sam imao priliku lično upoznati Joea Polowskog i druge ratne
veterane, jer je postojala kultura sjećanja.
Ja lično vjerujem da svako ljudsko biće nosi u sebi dostojanstvo božanskog.
Zato me odbijaju ubistva i neizreciva propaganda koja nas podstiče jedne protiv drugih.
Odbijam zauzeti stranu ni jedne ni druge stranke.
Jer u svakom ratu sinovi i očevi umiru na obje strane, ali nikada oni koji su odgovorni za rat.
Susret na Labi dogodio se prije manje od 80 godina, a sada ministar odbrane Pistorius ponovo kuca ratne bubnjeve.
Rekao je: "Moramo biti spremni za rat do 2029. godine."
I citiram bivšeg ministra Gabriela: "Moramo poslati jasan signal Putinu: Zaustavi ovaj rat – ili ćemo ga dovesti k tebi."
Pa se pitam: ko smo mi tačno?
Gabriel i Pistorius sigurno ne.
Vjerovatnije je da se odnosi na mog muža i sinove.
Ovo me zaokuplja, jer o događajima rata i njegovom kraju znam iz priča svojih djedova i baka te rođaka.
Evo nekoliko primjera:
Moj ujak je bio regrutovan u Wehrmacht sa 17 godina.
Protiv njegove volje, jer je završio naukovanje i želio je preuzeti očev mlin.
Umro je u 19. godini u ruskom zarobljeništvu.
Moja majka se uvijek sjećala, plačući, kako je on napustio farmu sa suzama u očima i u uniformi.
Nikada se više nisu vidjeli, a ona nikada nije saznala gdje je sahranjen.
Kao djevojčica pred kraj rata, ona je sama sjedila u krilu ruskog oficira.
Zvala se Irene i on ju je jako volio jer ga je podsjećala na njegovu kćerku Irenu kod kuće, koju je jako nedostajao.
Čuvala ga je u dragom sjećanju.
Istovremeno se njena starija sestra (moja tetka) danima skrivala iza hrpe drva na tavanu od vojnika Sovjetske
armije, koji su u njihovom selu počinili užasna silovanja.
Vojnici su nastavili uzimati drva iz ove gomile, dok je ona pokušavala s leđa slagati nova drva na vrh.
Sa preko 80 godina, rekla mi je: "Tamo sam naučila moliti se!"
I ona mi je opisala brojne ratne zločine koje su sve strane u ratu počinile bez izuzetka.
Grčki filozof Antisten je vjerovatno bio u pravu kada je napisao: "Rat stvara više zlih ljudi nego što ih oduzima."
Moja majka mi je također rekla da je nebo gorjelo crveno kad je Dresden bio bombardovan, što je njena
porodica mogla vidjeti iz obližnjeg sela blizu Torgaua.
Moj otac se sjećao zvuka pucnjave koja se ovdje u Torgauu svako jutro odigravala.
U Torgauu su među onima koji su pogubljeni bili i njemački vojnici koji su odbili naredbe.
Vjerovatno je bilo između 1943. i 1945. godine, kada je Reichov vojni sud premješten iz Berlina u Fort Zinna u Torgauu.
Moj otac je tada imao oko 13 godina.
Moj djed je u Volkssturm regrutovan samo zbog nesreće.
Amerikanci su ga zarobili i poslali u Limburg an der Lahn.
Kada se vratio, težio je 54 kilograma i bio je visok oko 1,80 metara.
Pronašao je svoju ženu, koju je ostavio kao plavu ženu, sa sijedom kosom.
Činjenica je da smo mi Nijemci naučili iz dva svjetska rata i da je u bivšoj DDR-u postojala vrsta kulture
sjećanja koja danas potiče ljude iz Torgaua da rade za mir.
Čak i ako zvuči utopijski i možda nikada nije uspjelo u historiji, sanjam da jednog dana više neće
biti rata jer mi ljudi odbijamo biti neprijatelji.
Mi smo jedna ljudska porodica, jedan veliki ljudski organizam.
I apeliram na sve majke širom svijeta: Istrgnite pozivnice!
Pozivam sve ljude širom svijeta: kad ponovo počnu tutnjati bubnjevi rata, ne idite!
Možda biste im sada mogli napisati da se nećete takmičiti.
I apelujem na svakog od vas: ne dopustite da budete podstaknuti protiv drugih naroda!
Ne slušaj njihove laži i propagandu, nego slušaj svoje srce!