Dobrý den, jsem Karina z Torgau.
Možná si tuto fotografii pamatujete z učebnice dějepisu.
Zobrazuje ruské a americké vojáky, kteří si v dubnu 1945 podávají ruce na Labi v Torgau.
Ta tehdy obletěla celý svět a symbolizovala konec druhé světové války.
Jako dítě v NDR jsem zažil, jak zde žil Joe Polowski a další váleční veteráni, protože zde existovala kultura vzpomínání.
[Osobně věřím, že každá lidská bytost v sobě nese důstojnost božství.
Proto se mi nelíbí vraždění a nevýslovná propaganda, která nás staví proti sobě.
Bráním se očekávání, že se postavím na jednu stranu.
Protože v každé válce umírají synové a otcové na obou stranách, ale nikdy ne ti, kteří jsou za válku zodpovědní.
Střetnutí na Labi se odehrálo před necelými 80 lety a ministr obrany Pistorius znovu bije na válečný buben.
Řekl: "Do roku 2029 musíme být připraveni na válku."
Cituji bývalého ministra Gabriela: "Musíme Putinovi vyslat jasný signál: zastavte tuto válku - nebo si to s vámi vyřídíme."
A tak se ptám sám sebe: kdo jsme vlastně "my"?
Gabriel a Pistorius rozhodně ne.
Spíše to bude můj manžel a moji synové.
To je to, co mě vede, protože válečné události a konec války znám z vyprávění svých prarodičů a příbuzných.
Zde je několik příkladů:
Můj strýc byl v 17 letech odveden do wehrmachtu.
Proti své vůli, protože se vyučil a chtěl převzít otcův mlýn.
Zemřel ve věku 19 let v ruském zajetí.
Moje maminka si vždycky pamatovala, jak plakal, když se slzami v očích vycházel v uniformě ze dvora.
Už se nikdy neviděli a ona nikdy nezjistila, kde je pohřben.
Sama jako malá holčička seděla na klíně ruského důstojníka na konci války.
Jmenovala se Irena a měl ji velmi rád, protože mu připomínala jeho vlastní dceru Irenu, která mu doma velmi chyběla.
Měla na něj hezké vzpomínky.
Ve stejné době se její starší sestra (moje teta) několik dní schovávala za hromadou dřeva na půdě před vojáky
sovětské armády, kteří v její vesnici páchali hrůzná znásilnění.
Vojáci stále brali dřevo právě z této hromady, zatímco ona se snažila zezadu navršit nové dřevo.
Ve svých více než 80 letech mi řekla: "Tam jsem se naučila modlit!"
A popsala mi četné válečné zločiny, kterých se dopustily všechny válčící strany bez výjimky.
Řecký filozof Antisthenés měl pravděpodobně pravdu, když napsal: "Válka více špatných lidí vytváří, než jich odvádí."
Matka mi také vyprávěla, že při bombardování Drážďan zářila obloha rudě, což její rodina stále viděla v sousedním městě Torgau.
Můj otec si pamatoval zvuky střelby, které se zde v Torgau ozývaly každé ráno.
Mezi popravenými v Torgau byli i němečtí vojáci, kteří odmítli splnit rozkaz.
Bylo to pravděpodobně v letech 1943-45, kdy byl císařský vojenský soud přesunut z Berlína do pevnosti Zinna v Torgau.
Mému otci bylo v té době asi 13 let.
Můj dědeček byl poprvé odveden do Volkssturmu kvůli nehodě.
Američané ho zajali v Limburgu an der Lahn.
Když se vrátil, vážil stále 54 kilogramů a měřil asi 1,80 metru.
Našel svou ženu, kterou opustil jako blondýnku s šedivými vlasy.
Právě skutečnost, že jsme se jako Němci poučili ze dvou světových válek a že v bývalé NDR existovala určitá kultura vzpomínání,
vede dnes lidi v Torgau k tomu, aby pracovali pro mír.
I když to zní utopicky a v historii to snad nikdy nefungovalo, sním o tom, že jednoho dne už nebude žádná
válka, protože my lidé odmítneme být si navzájem nepřáteli.
Jsme jedna lidská rodina, jeden velký lidský organismus.
A já vyzývám všechny matky na celém světě: Roztrhněte povolávací rozkazy!
[Vyzývám všechny muže na celém světě: až začnou znovu bubnovat na válečné bubny, nechoďte tam!
Možná jim teď napíšete, že se soutěže nezúčastníte.
[A já se obracím na každého z vás: Ať se nenechají podněcovat proti jiným národům!
[Neposlouchejte jejich lži a propagandu, ale své srdce!