Tere, ma olen Karina Torgau'st.
Võib-olla mäletate seda fotot ajalooraamatust.
Sellel on kujutatud vene ja ameerika sõdureid, kes suruvad kätt Elbe jõel Torgaus 1945. aasta aprillis.
See käis toona üle maailma ja sümboliseeris Teise maailmasõja lõppu.
Lapsena DDR-is kogesin, kuidas Joe Polowski ja teised sõjaveteranid siin elasid, sest siin oli mälestuskultuur.
[Ma isiklikult usun, et iga inimene kannab endas jumalikku väärikust.
Seepärast ei meeldi mulle mõrv ja ütlemata propaganda, mis meid üksteise vastu seab.
Ma olen vastu ootusele, et ma võtaks poolte poole.
Sest igas sõjas surevad mõlemal poolel pojad ja isad, kuid mitte kunagi need, kes on sõja eest vastutavad.
Kokkupõrge Elbe jõel oli vähem kui 80 aastat tagasi ja kaitseminister Pistorius lööb taas sõjatrummi.
Ta ütles: "Me peame olema sõjaks valmis aastaks 2029."
Ja ma tsiteerin endist ministrit Gabrieli: "Me peame saatma Putinile selge signaali:
lõpetage see sõda - või me võtame selle teile."
Nii et ma küsin endalt: kes on "meie" üldse?
Gabriel ja Pistorius kindlasti mitte.
Tõenäolisemalt on see minu abikaasa ja minu pojad.
See ajendab mind, sest ma tean sõjasündmusi ja sõja lõppu oma vanavanemate ja sugulaste jutustustest.
Siin on mõned näited:
Minu onu kutsuti 17-aastaselt Wehrmachtisse.
Vastu tahtmist, sest ta oli lõpetanud oma õpipoisiõppe ja tahtis isa veski üle võtta.
Ta suri 19-aastaselt vene vangistuses.
Mu ema mäletas teda alati nutmas, kui ta vormiriietuses ja pisarad silmis õuest välja kõndis.
Nad ei näinud teineteist enam kunagi ja naine ei saanud kunagi teada, kuhu mees maeti.
Ta ise istus sõja lõpu poole väikese tüdrukuna ühe vene ohvitseri süles.
Tema nimi oli "Irene" ja ta meeldis talle väga, sest ta meenutas talle kodus oma tütart "Irena", keda ta väga igatses.
Ta mäletas teda hästi.
Samal ajal peitis tema vanem õde (minu tädi) end päevadeks puuhunniku taha pööningul nõukogude armee sõdurite eest,
kes olid tema külas toime pannud kohutavaid vägistamisi.
Sõdurid võtsid pidevalt puid just sellest hunnikust, samal ajal kui ta püüdis tagantpoolt uusi puid üles kuhjata.
Üle 80-aastasena ütles ta mulle: "Seal ma õppisin palvetama!"
Ja ta kirjeldas mulle arvukaid sõjakuritegusid, mis olid toime pandud eranditult kõigi sõdivate poolte poolt.
Kreeka filosoofil Antisthenesel oli ilmselt õigus, kui ta kirjutas: "Sõda teeb rohkem halbu inimesi, kui ta võtab ära."
Mu ema rääkis mulle ka, et taevas hõõgus punaselt, kui Dresdenit pommitati, mida tema pere võis veel näha naaberlinnas Torgaus.
Minu isa mäletas, kuidas siin Torgaus igal hommikul tulistati.
Torgaus hukati muu hulgas ka saksa sõdureid, kes olid keeldunud käsu andmisest.
Ilmselt oli see ajavahemik 1943-45, kui keiserlik sõjakohus viidi Berliinist Torgaus asuvasse Fort Zinnasse.
Minu isa oli sel ajal umbes 13-aastane.
Minu vanaisa kutsuti esimest korda Volkssturm'i õnnetuse tõttu.
Ta sattus ameeriklaste poolt Limburg an der Lahnis vangi.
Kui ta tagasi tuli, kaalus ta endiselt 54 kilogrammi ja oli umbes 1,80 meetri pikkune.
Ta leidis oma naise, kelle ta oli jätnud blondina, hallide juustega.
Just see, et me sakslastena oleme õppinud kahest maailmasõjast ja et endises DDR-is oli omamoodi mälestuskultuur,
ajendab inimesi Torgaus täna rahu nimel töötama.
Isegi kui see kõlab utoopiliselt ja ei ole võib-olla kunagi ajaloos toiminud, unistan, et ühel päeval ei ole enam
sõdu, sest me inimesed keeldume üksteise vaenlasteks olemast.
Me oleme üks inimpere, üks suur inimorganism.
Ja ma pöördun kõigi emade poole kogu maailmas: rebige üles kutsekorraldused!
[Ma pöördun kõigi meeste poole kogu maailmas: kui nad hakkavad jälle sõjatrummi lööma, ärge minge!
Võib-olla kirjutate neile nüüd, et anda neile teada, et te ei konkureeri.
[Ja ma pöördun teie kõigi poole: Ärge laske end teiste rahvaste vastu õhutada!
[Ärge kuulake nende valesid ja nende propagandat, vaid kuulake oma südant!