Pozdrav, ja sam Karina iz Torgaua.
Možda se sjećate ove fotografije iz povijesne knjige.
Prikazuje ruske i američke vojnike kako se rukuju u travnju 1945. na obalama rijeke Labe u Torgauu.
To je tada dospjelo na naslovnice diljem svijeta i simbolizira kraj Drugog svjetskog rata.
Kao dijete u DDR-u, ipak sam imao priliku osobno upoznati Joea Polowskog i druge ratne
veterane, jer je postojala kultura sjećanja.
Ja osobno vjerujem da svako ljudsko biće u sebi nosi dostojanstvo božanskog.
Zato me odbijaju ubojstva i neizreciva propaganda koja nas suprotstavlja jedne drugima.
Odbijam zauzeti stranu ni jedne ni druge stranke.
Jer u svakom ratu umiru sinovi i očevi s obje strane, ali nikada oni koji su odgovorni za rat.
Susret na Labi dogodio se prije manje od 80 godina, a sada ministar obrane Pistorius ponovno udara u ratne bubnjeve.
Rekao je: "Moramo biti spremni za rat do 2029."
I citiram bivšeg ministra Gabriela: "Moramo poslati jasan signal Putinu: Zaustavi ovaj rat – ili ćemo ga donijeti k tebi."
Pa se pitam: tko točno jesmo "mi"?
Gabriel i Pistorius sigurno ne.
Vjerojatnije je da se odnosi na mog muža i sinove.
Ovo me zaokuplja, jer o događajima rata i njegovom kraju znam iz priča svojih djedova i baka te rođaka.
Evo nekoliko primjera:
Moj ujak je sa 17 godina bio regrutiran u Wehrmacht.
Protiv njegove volje, jer je završio naukovanje i želio preuzeti očev mlin.
Umro je u 19. godini u ruskom zatočeništvu.
Moja majka se uvijek sjećala, plačući, kako je on napustio farmu sa suzama u očima i u uniformi.
Nikada se više nisu vidjeli, a ona nikada nije saznala gdje je bio pokopan.
Kao djevojčica pred kraj rata, ona je sama sjedila u krilu ruskog časnika.
Zvala se Irene i jako mu se svidjela jer ga je podsjećala na njegovu kćer Irenu kod kuće, koju je jako nedostajao.
Čuvala ga je u dragom sjećanju.
Istovremeno se njezina starija sestra (moja teta) danima skrivala iza hrpe drva na tavanu od vojnika Sovjetske
vojske, koji su u njihovom selu počinili stravična silovanja.
Vojnici su neprestano uzimali drva iz ovog istog hrpa, dok je ona pokušavala s leđa slagati nova drva na vrh.
Kad je imala više od 80 godina, rekla mi je: "Tamo sam naučila moliti!"
I ona mi je opisala brojne ratne zločine koje su počinile sve strane u ratu bez iznimke.
Grčki filozof Antisten vjerojatno je bio u pravu kad je napisao: "Rat stvara više zlih ljudi nego što ih oduzima."
Moja mi je majka također rekla da je nebo gorjelo crveno kad je Dresden bio bombardiran; njezina ga je obitelj
još uvijek mogla vidjeti iz obližnjeg sela blizu Torgaua.
Moj otac se sjećao zvuka pucnjave koja se ovdje u Torgauu svako jutro odigravala.
U Torgauu su među onima koji su pogubljeni bili i njemački vojnici koji su odbili zapovijedi.
Vjerojatno je bilo između 1943. i 1945. godine, kada je Reichov vojni sud premješten iz Berlina u Fort Zinna u Torgauu.
Moj otac je tada imao oko 13 godina.
Moj je djed bio pozvan u Volkssturm samo zbog nesreće.
Amerikanci su ga zarobili i poslali u Limburg an der Lahn.
Kad se vratio, težio je 54 kilograma i bio je visok oko 1,80 metara.
Pronašao je svoju ženu, koju je ostavio kao plavu ženu, sa sivom kosom.
Činjenica je da smo mi Nijemci naučili iz dva svjetska rata i da je u bivšoj DDR-u postojala vrsta kulture
sjećanja koja danas potiče ljude iz Torgaua da rade za mir.
Čak i ako zvuči utopijski i možda nikada nije uspjelo u povijesti, sanjam da jednog dana više neće
biti rata jer mi ljudi odbijamo biti neprijatelji.
Mi smo jedna ljudska obitelj, jedan veliki ljudski organizam.
I apeliram na sve majke diljem svijeta: istrgnite pozivnice!
Pozivam sve muškarce diljem svijeta: kad ponovno počnu bubnjati ratne bubnjeve, ne idite!
Možda biste im sada mogli napisati da se nećete natjecati.
I apeliram na svakoga od vas: ne dopustite da vas potiču protiv drugih naroda!
Ne slušajte njihove laži i propagandu, nego slušajte svoje srce!