Helló, Karina vagyok Torgau-ból.
Talán emlékszik erre a képre a történelemkönyvből.
Orosz és amerikai katonákat ábrázol, amint 1945 áprilisában kezet fognak az Elbán, Torgauban.
Ez akkoriban bejárta az egész világot, és a második világháború végét jelképezte.
Gyermekként az NDK-ban megtapasztaltam, hogy Joe Polowski és más háborús veteránok itt
élnek, hiszen itt volt az emlékezés kultúrája.
[Én személy szerint hiszek abban, hogy minden emberi lény magában hordozza az isteni méltóságot.
Ezért nem szeretem a gyilkosságokat és a kimondhatatlan propagandát, amely egymás ellen uszít bennünket.
Ellenállok annak az elvárásnak, hogy állást foglaljak.
Mert minden háborúban mindkét oldalon meghalnak fiúk és apák, de soha nem azok, akik a háborúért felelősek.
Az Elba menti találkozás kevesebb mint 80 évvel ezelőtt volt, és Pistorius védelmi miniszter ismét a háború dobját veri.
Azt mondta: "2029-re készen kell állnunk a háborúra".
És idézem Gabriel volt minisztert: "Világos jelzést kell küldenünk Putyinnak: hagyjátok
abba ezt a háborút, vagy mi fogjuk megtenni".
Ezért kérdezem magamtól: kik is azok a "mi"?
Gabriel és Pistorius biztosan nem.
Inkább a férjem és a fiaim.
Ez hajt engem, mert a háború eseményeit és a háború végét nagyszüleim és rokonaim beszámolóiból ismerem.
Íme néhány példa:
A nagybátyámat 17 évesen behívták a Wehrmachtba.
Akarata ellenére, mert befejezte a tanoncképzőt, és át akarta venni apja malmát.
19 éves korában orosz fogságban halt meg.
Anyukám mindig sírva emlékezett rá, ahogy könnyes szemmel, egyenruhában sétált ki az udvarról.
Soha többé nem látták egymást, és a nő soha nem tudta meg, hol van eltemetve a férfi.
Ő maga kislányként egy orosz tiszt ölében ült a háború vége felé.
Irénnek hívták, és nagyon megkedvelte, mert a lány a saját lányára, Irénre emlékeztette, aki nagyon hiányzott neki.
Kedves emlékei voltak róla.
Ugyanakkor idősebb nővére (a nagynéném) napokig bujkált egy padláson lévő fakupac mögött a szovjet hadsereg katonái
elől, akik szörnyű nemi erőszakot követtek el a falujában.
A katonák folyamatosan fát vettek el ebből a halomból, miközben ő hátulról próbált új fát felhalmozni.
Több mint 80 évesen azt mondta nekem: "Ott tanultam meg imádkozni!".
És számos háborús bűntettet írt le nekem, amelyeket kivétel nélkül minden hadviselő fél elkövetett.
A görög filozófusnak, Antiszthenésznek valószínűleg igaza volt, amikor azt írta: "A háború
több rossz embert teremt, mint amennyit elvesz".
Édesanyám azt is elmondta, hogy az ég vörös színben ragyogott, amikor Drezdát lebombázták, amit a
családja még mindig látott a szomszédos Torgau városában.
Apám emlékezett a lövöldözések hangjára, amelyek minden reggel itt, Torgauban történtek.
Torgauban a parancsot megtagadó német katonák között voltak a kivégzettek.
Valószínűleg az 1943-45 közötti időszakra tehető, amikor a birodalmi hadbíróságot
Berlinből a torgaui Fort Zinnába helyezték át.
Apám akkoriban körülbelül 13 éves volt.
Nagyapámat először egy baleset miatt hívták be a Volkssturmba.
Limburg an der Lahnban amerikai fogságba esett.
Amikor visszatért, még mindig 54 kilogrammot nyomott, és körülbelül 1,80 méter magas volt.
Megtalálta a feleségét, akit szőke, ősz hajú nőként hagyott el.
Az a tény, hogy mi, németek tanultunk a két világháborúból, és hogy az egykori NDK-ban volt egyfajta emlékezetkultúra,
ami ma a békéért való munkára készteti a torgaui embereket.
Még ha ez utópisztikusan hangzik is, és talán még soha nem működött a történelemben, én arról álmodom, hogy
egy nap nem lesz többé háború, mert mi, emberek nem vagyunk hajlandóak egymás ellenségei lenni.
Egy emberi család vagyunk, egy nagy emberi szervezet.
És világszerte minden anyához fordulok: tépjétek szét a behívóparancsokat!
[A világ minden emberéhez fordulok: amikor újra elkezdik verni a háborús dobokat, ne menjetek!
Talán most írsz nekik, hogy tudasd velük, hogy nem fogsz versenyezni.
[És mindannyiótokhoz fordulok: Ne hagyjátok magatokat más népek ellen uszítani!
[Ne hallgassatok a hazugságaikra és a propagandájukra, hanem a szívetekre!