Sveiki, aš esu Karina iš Torgau.
Galbūt prisimenate šią nuotrauką iš istorijos vadovėlio.
Jame vaizduojami rusų ir amerikiečių kareiviai, 1945 m. balandžio mėn. spaudžiantys
vienas kitam rankas prie Elbės upės Torgau mieste.
Tuo metu tai apskriejo visą pasaulį ir simbolizavo Antrojo pasaulinio karo pabaigą.
Būdamas vaikas VDR, patyriau, kaip čia gyveno Džo Polovskis ir kiti karo veteranai, nes čia vyravo atminimo kultūra.
[Aš asmeniškai tikiu, kad kiekvienas žmogus savyje nešiojasi dieviškąjį orumą.
Todėl man nepatinka žudynės ir neapsakoma propaganda, kuri mus nuteikia vienus prieš kitus.
Aš atsispiriu lūkesčiui stoti į kurią nors pusę.
Nes kiekviename kare abiejose pusėse žūsta sūnūs ir tėvai, bet niekada ne tie, kurie yra atsakingi už karą.
Susidūrimas prie Elbės įvyko mažiau nei prieš 80 metų, o gynybos ministras Pistorius vėl muša karo būgną.
Jis sakė: "Iki 2029 m. turime būti pasirengę karui."
Cituoju buvusį ministrą Gabrielių: "Turime pasiųsti aiškų signalą Putinui: sustabdykite šį karą, arba mes imsimės jo prieš jus."
Todėl klausiu savęs: kas apskritai esame "mes"?
Gabrielis ir Pistorius tikrai ne.
Labiau tikėtina, kad tai bus mano vyras ir sūnūs.
Būtent tai mane skatina, nes karo įvykius ir karo pabaigą žinau iš savo senelių ir giminaičių pasakojimų.
Štai keletas pavyzdžių:
Mano dėdė, būdamas 17 metų, buvo pašauktas į Vermachtą.
Prieš jo valią, nes jis baigė pameistrystę ir norėjo perimti tėvo malūną.
Jis mirė būdamas 19 metų rusų nelaisvėje.
Mano mama visada prisimindavo jį verkiantį, kai jis su ašaromis akyse išeidavo iš kiemo uniformuotas.
Jie daugiau niekada nesimatė ir ji taip ir nesužinojo, kur jis palaidotas.
Būdama maža mergaitė, karo pabaigoje ji pati sėdėjo ant rusų karininko kelių.
Jos vardas buvo Irena, ir ji jam labai patiko, nes priminė jo dukrą Ireną, kurios jis labai pasiilgo.
Ji turėjo gražių prisiminimų apie jį.
Tuo pat metu jos vyresnioji sesuo (mano teta) kelias dienas slėpėsi palėpėje už malkų krūvos nuo sovietų armijos
kareivių, kurie jos kaime vykdė siaubingus išprievartavimus.
Kareiviai vis ėmė malkas iš šios krūvos, o ji bandė iš paskos krauti naujas malkas.
Sulaukusi daugiau nei 80 metų, ji man pasakė: "Čia išmokau melstis!"
Ji man aprašė daugybę karo nusikaltimų, kuriuos įvykdė visos be išimties kariaujančios pusės.
Graikų filosofas Antistenas tikriausiai buvo teisus rašydamas: "Karas sukuria daugiau blogų žmonių, nei jų atima."
Mama taip pat pasakojo, kad Dresdeno bombardavimo metu dangus švietė raudonai, o jos šeima
tai vis dar matė kaimyniniame Torgau mieste.
Mano tėvas prisiminė, kaip kiekvieną rytą čia, Torgau, pasigirsdavo šūviai.
Torgau mieste buvo sušaudyti ir įsakymus atsisakę vykdyti vokiečių kareiviai.
Tikriausiai tai buvo 1943-1945 m. laikotarpis, kai imperatoriaus karo lauko teismas
buvo perkeltas iš Berlyno į Torgau fortą Zinna.
Mano tėvui tuo metu buvo apie 13 metų.
Mano senelis dėl nelaimingo atsitikimo pirmą kartą buvo pašauktas į Volkssturmą.
Jis pateko į amerikiečių nelaisvę Limburge prie Lano.
Grįžęs jis vis dar svėrė 54 kg ir buvo maždaug 1,80 m ūgio.
Jis rado savo žmoną, kurią buvo palikęs kaip šviesiaplaukę moterį, žilais plaukais.
Būtent tai, kad mes, vokiečiai, pasimokėme iš dviejų pasaulinių karų ir kad buvusioje VDR egzistavo tam tikra
atminties kultūra, šiandien Torgau žmones skatina siekti taikos.
Nors tai skamba utopiškai ir galbūt niekada istorijoje nepasiteisino, svajoju, kad vieną dieną nebebus karų,
nes mes, žmonės, atsisakysime būti priešais vieni kitiems.
Esame viena žmonių šeima, vienas didelis žmogaus organizmas.
Kreipiuosi į visas motinas visame pasaulyje: suplėšykite šaukimo įsakymus!
[Kreipiuosi į visus pasaulio vyrus: kai jie vėl pradės mušti karo būgnus, neikite!
Galbūt dabar parašysite jiems, kad praneštumėte, jog nedalyvausite konkurse.
[Kreipiuosi į kiekvieną iš jūsų: Neleiskite, kad jus kurstytų prieš kitas tautas!
[Neklausykite jų melo ir propagandos, bet klausykite savo širdies!