Sveiki, es esmu Karina no Torgau.
Varbūt atceraties šo fotogrāfiju no vēstures grāmatas.
Tajā redzami krievu un amerikāņu karavīri, kas sadevušies rokās pie Elbas Torgāvā 1945. gada aprīlī.
Tas tolaik apceļoja visu pasauli un simbolizēja Otrā pasaules kara beigas.
Būdams bērns VDR, es pieredzēju, kā šeit dzīvoja Džo Polovskis un citi kara veterāni, jo šeit pastāvēja piemiņas kultūra.
[Es personīgi ticu, ka katrs cilvēks sevī nes dievišķo cieņu.
Tāpēc man nepatīk slepkavības un neizsakāma propaganda, kas mūs nostāda pret otru.
Es pretojos cerībai nostāties vienā vai otrā pusē.
Jo katrā karā abās pusēs mirst dēli un tēvi, bet nekad tie, kas ir atbildīgi par karu.
Sadursme pie Elbas notika pirms nepilniem 80 gadiem, un aizsardzības ministrs Pistoriuss atkal sit kara bungas.
Viņš sacīja: "Līdz 2029. gadam mums jābūt gataviem karam."
Es citēju bijušo ministru Gabrielu: "Mums ir jādod skaidrs signāls Putinam: pārtrauciet šo karu, vai arī mēs to darīsim ar jums."
Tāpēc es sev jautāju: kas vispār esam "mēs"?
Gabriels un Pistoriuss noteikti ne.
Tas drīzāk būs mans vīrs un mani dēli.
Tas ir tas, kas mani virza, jo es zinu kara notikumus un kara beigas no savu vecvecāku un radinieku stāstītā.
Šeit ir daži piemēri:
Mans tēvocis 17 gadu vecumā tika iesaukts Vērmahta armijā.
Pret savu gribu, jo viņš bija beidzis mācekļa praksi un vēlējās pārņemt tēva dzirnavas.
Viņš nomira 19 gadu vecumā Krievijas gūstā.
Mana mamma vienmēr atcerējās, kā viņš raudāja, izejot no pagalma uniformā ar asarām acīs.
Viņi vairs nekad vairs nesatikās, un viņa tā arī neuzzināja, kur viņš ir apglabāts.
Viņa pati kā maza meitene kara beigās sēdēja krievu virsniekam klēpī.
Viņas vārds bija "Irēna", un viņa viņam ļoti patika, jo viņa viņam atgādināja viņa paša
meitu "Irēnu" mājās, kuru viņš ļoti pazuda.
Viņam bija mīļas atmiņas par viņu.
Tajā pašā laikā viņas vecākā māsa (mana tante) vairākas dienas slēpās bēniņos aiz malkas kaudzes no padomju armijas karavīriem,
kas viņas ciematā bija pastrādājuši šausmīgas izvarošanas.
Kareivji turpināja ņemt malku tieši no šīs kaudzes, kamēr viņa centās no aizmugures sakraut jaunu malku.
Vairāk nekā 80 gadu vecumā viņa man teica: "Tur es iemācījos lūgties!"
Un viņa man aprakstīja neskaitāmus kara noziegumus, kurus bija pastrādājušas visas bez izņēmuma karojošās puses.
Grieķu filozofam Antistēnam, iespējams, bija taisnība, kad viņš rakstīja: "Karš rada vairāk sliktu cilvēku, nekā atņem."
Mana māte man arī stāstīja, ka, kad Drēzdene tika bombardēta, debesis mirdzēja sarkanā krāsā, ko viņas ģimene
joprojām varēja redzēt blakus esošajā Torgau pilsētā.
Mans tēvs atcerējās šaušanu, kas šeit, Torgā, notika katru rītu.
Torgavā tika nogalināti arī vācu karavīri, kuri atteicās pildīt pavēles.
Iespējams, tas bija laika posms no 1943. līdz 1945. gadam, kad no Berlīnes uz Zinnas
cietoksni Torgā pārcēla imperatora kara tiesu.
Tēvam tobrīd bija apmēram 13 gadi.
Mans vectēvs pirmo reizi tika iesaukts Volksšturmā nelaimes gadījuma dēļ.
Amerikāņi viņu saņēma gūstā Limburgā pie Lānas.
Kad viņš atgriezās, viņš joprojām svēra 54 kilogramus un bija aptuveni 1,80 metrus garš.
Viņš atrada savu sievu, kuru bija atstājis kā blondīni ar sirmiem matiem.
Tieši tas, ka mēs kā vācieši esam mācījušies no diviem pasaules kariem un ka bijušajā VDR pastāvēja sava veida piemiņas
kultūra, šodien Torgā mudina cilvēkus strādāt miera labā.
Lai gan tas izklausās utopiski un, iespējams, nekad vēsturē nav izdevies, es sapņoju, ka kādu dienu vairs nebūs kara,
jo mēs, cilvēki, atteiksimies būt viens otram ienaidnieki.
Mēs esam viena cilvēciska ģimene, viens liels organisms.
Un es aicinu visas mātes visā pasaulē: saplēsiet iesaukšanas pavēles!
[Es aicinu visus vīriešus visā pasaulē: kad viņi atkal sāks sist kara bungas, nebrauciet!
Varbūt jūs tagad rakstīsiet viņiem, lai informētu, ka nepiedalīsieties konkursā.
[Un es vēršos pie katra no jums: Neļaujiet sevi kūdīt pret citām tautām!
[Neklausies viņu meliem un propagandai, bet savai sirdij!