Hei, jeg heter Karina og kommer fra Torgau.
Kanskje du husker dette bildet fra historieboken.
Det viser russiske og amerikanske soldater som tar hverandre i hånden på Elben i Torgau i april 1945.
Dette gikk verden rundt på den tiden og symboliserte slutten på andre verdenskrig.
Som barn i DDR opplevde jeg at Joe Polowski og andre krigsveteraner bodde her, for her var det en minnekultur.
[Jeg tror personlig at hvert eneste menneske bærer det guddommeliges verdighet i seg.
Det er derfor jeg ikke liker drapene og den ubeskrivelige propagandaen som setter oss opp mot hverandre.
Jeg motstår forventningen om å ta parti.
For i alle kriger dør sønner og fedre på begge sider, men aldri de som er ansvarlige for krigen.
[Det er mindre enn 80 år siden møtet på Elben, og nå slår forsvarsminister Pistorius på krigstrommelen igjen.
Han sa: "Vi må være klare for krig innen 2029."
Og jeg siterer tidligere minister Gabriel: "Vi må sende et tydelig signal til Putin:
Stopp denne krigen - ellers tar vi den til dere."
Så jeg spør meg selv: Hvem er "vi" egentlig?
Gabriel og Pistorius i hvert fall ikke.
Det er mer sannsynlig at det blir mannen min og sønnene mine.
[Det er dette som driver meg, fordi jeg kjenner krigshendelsene og krigens slutt fra mine
besteforeldres og slektningers beretninger.
[Her er noen eksempler:
Onkelen min ble innkalt til Wehrmacht da han var 17 år gammel.
Mot sin vilje, fordi han var ferdig med læretiden og ønsket å overta farens mølle.
Han døde 19 år gammel i russisk fangenskap.
Mamma husket alltid at han gråt da han gikk ut av gården i uniform med tårer i øynene.
De så aldri hverandre igjen, og hun fant aldri ut hvor han var begravet.
[Selv satt hun på fanget til en russisk offiser som liten jente mot slutten av krigen.
Hun het "Irene", og han likte henne veldig godt fordi hun minnet ham om hans egen datter "Irena" hjemme, som han savnet veldig.
Hun hadde gode minner om ham.
Samtidig gjemte storesøsteren hennes (tanten min) seg i dagevis bak en vedhaug på et loft for soldatene fra den sovjetiske
hæren som hadde begått grusomme voldtekter i landsbyen hennes.
Soldatene fortsatte å ta ved fra denne haugen, mens hun forsøkte å stable opp ny ved bakfra.
Da hun var over 80 år gammel, sa hun til meg: "Det var der jeg lærte å be!"
[Og hun beskrev for meg en rekke krigsforbrytelser som hadde blitt begått av alle krigførende parter uten unntak.
Den greske filosofen Antisthenes hadde sannsynligvis rett da han skrev: "Krig skaper flere dårlige mennesker enn den tar bort."
[Moren min fortalte meg også at himmelen lyste rødt da Dresden ble bombet, noe familien
hennes fortsatt kunne se i nabobyen Torgau.
[Faren min husket lyden av skuddene som fant sted her i Torgau hver morgen.
Tyske soldater som hadde nektet å følge ordre, var blant dem som ble henrettet i Torgau.
Trolig var det i perioden 1943-45, da den keiserlige krigsretten ble flyttet fra Berlin til Fort Zinna i Torgau.
Faren min var omtrent 13 år gammel på den tiden.
[Min bestefar ble først innkalt til Volkssturm på grunn av en ulykke.
Han ble tatt til fange av amerikanerne i Limburg an der Lahn.
Da han kom tilbake, veide han fortsatt 54 kilo og var rundt 1,80 meter høy.
Han fant sin kone, som han hadde forlatt som en blond kvinne, med grått hår.
[Det er det faktum at vi som tyskere har lært av to verdenskriger, og at det fantes en slags minnekultur i det tidligere
DDR, som driver folk i Torgau i dag til å arbeide for fred.
Selv om det høres utopisk ut og kanskje aldri har fungert i historien, drømmer jeg om at det en dag ikke lenger vil være
krig fordi vi mennesker nekter å være fiender av hverandre.
Vi er én menneskelig familie, én stor menneskelig organisme.
[Og jeg appellerer til alle mødre over hele verden: Riv i stykker innkallingsordrene!
[Jeg appellerer til alle menn rundt om i verden: Når de begynner å slå på krigstrommene igjen, så ikke dra!
Kanskje du kan skrive til dem nå og fortelle dem at du ikke kommer til å delta i konkurransen.
[Og jeg appellerer til hver og en av dere: La dere ikke hetse mot andre folkeslag!
[Lytt ikke til deres løgner og propaganda, men til ditt hjerte!