Dobrý deň, som Karina z Torgau.
Možno si pamätáte túto fotografiu z učebnice dejepisu.
Zobrazuje ruských a amerických vojakov, ktorí si podávajú ruky na rieke Labe v Torgau v apríli 1945.
Táto udalosť vtedy obletela celý svet a symbolizovala koniec druhej svetovej vojny.
Ako dieťa v NDR som zažil, ako tu žil Joe Polowski a ďalší vojnoví veteráni, pretože tu existovala kultúra spomínania.
[Osobne verím, že každá ľudská bytosť v sebe nesie dôstojnosť božstva.
Preto sa mi nepáči vraždenie a nevýslovná propaganda, ktorá nás stavia proti sebe.
Odmietam očakávanie, že sa postavím na jednu zo strán.
Pretože v každej vojne zomierajú synovia a otcovia na oboch stranách, ale nikdy nie tí, ktorí sú za vojnu zodpovední.
Stretnutie na Labe sa odohralo pred necelými 80 rokmi a minister obrany Pistorius opäť bije na vojnový bubon.
Povedal: "Do roku 2029 musíme byť pripravení na vojnu."
Citujem bývalého ministra Gabriela: "Musíme Putinovi vyslať jasný signál: zastavte túto vojnu - alebo si to s vami rozdáme."
Pýtam sa teda sám seba: kto sme vlastne "my"?
Gabriel a Pistorius určite nie.
Je pravdepodobnejšie, že to bude môj manžel a moji synovia.
To je to, čo ma vedie, pretože vojnové udalosti a koniec vojny poznám z rozprávania mojich starých rodičov a príbuzných.
Tu je niekoľko príkladov:
Môj strýko bol vo veku 17 rokov povolaný do Wehrmachtu.
Proti svojej vôli, pretože skončil učňovskú školu a chcel prevziať mlyn svojho otca.
Zomrel vo veku 19 rokov v ruskom zajatí.
Moja mama si vždy pamätala, ako plakal, keď so slzami v očiach vychádzal z dvora v uniforme.
Už sa nikdy nevideli a ona nikdy nezistila, kde je pochovaný.
Ona sama sedela na kolenách ruského dôstojníka ako malé dievčatko na konci vojny.
Volala sa Irena a mal ju veľmi rád, pretože mu pripomínala jeho vlastnú dcéru Irenu, ktorá mu veľmi chýbala.
Mala na neho pekné spomienky.
V tom istom čase sa jej staršia sestra (moja teta) celé dni skrývala za hromadou dreva na pôde pred vojakmi sovietskej
armády, ktorí v jej dedine páchali hrozné znásilnenia.
Vojaci stále brali drevo práve z tejto hromady, zatiaľ čo ona sa snažila zozadu nahromadiť nové drevo.
Vo svojich vyše 80 rokoch mi povedala: "Tam som sa naučila modliť!"
A opísala mi množstvo vojnových zločinov, ktoré spáchali všetky bojujúce strany bez výnimky.
Grécky filozof Antisthenes mal pravdepodobne pravdu, keď napísal: "Vojna viac zlých ľudí vytvára, ako ich odoberá."
Moja matka mi tiež povedala, že pri bombardovaní Drážďan sa obloha rozžiarila na červeno, čo
jej rodina stále vidí v susednom meste Torgau.
Môj otec si pamätal zvuky streľby, ktoré sa tu v Torgau ozývali každé ráno.
Medzi popravenými v Torgau boli aj nemeckí vojaci, ktorí odmietli plniť rozkazy.
Bolo to pravdepodobne v rokoch 1943-45, keď sa cisársky vojenský súd presťahoval z Berlína do pevnosti Zinna v Torgau.
Môj otec mal vtedy asi 13 rokov.
Môj starý otec bol prvýkrát povolaný do Volkssturmu kvôli nehode.
Američania ho zajali v Limburgu an der Lahn.
Keď sa vrátil, stále vážil 54 kilogramov a meral približne 1,80 metra.
Svoju ženu, ktorú opustil ako blondínku, našiel so šedivými vlasmi.
Práve skutočnosť, že sme sa ako Nemci poučili z dvoch svetových vojen a že v bývalej NDR existovala akási kultúra spomínania,
vedie ľudí v Torgau k tomu, aby dnes pracovali pre mier.
Aj keď to znie utopicky a v histórii to možno nikdy nefungovalo, snívam o tom, že jedného dňa už nebude žiadna
vojna, pretože my ľudia odmietneme byť navzájom nepriateľmi.
Sme jedna ľudská rodina, jeden veľký ľudský organizmus.
A vyzývam všetky matky na celom svete: Roztrhajte povolávacie rozkazy!
[Vyzývam všetkých mužov na celom svete: keď začnú opäť bubnovať na vojnové bubny, nechoďte tam!
Možno im teraz napíšete, že nebudete súťažiť.
[A obraciam sa na každého z vás: Nenechajte sa podnecovať proti iným národom!
[Nepočúvajte ich lži a propagandu, ale svoje srdce!