Pozdravljeni, jaz sem Karina iz Torgaua.
Morda se spomnite te fotografije iz učbenika zgodovine.
Prikazuje ruske in ameriške vojake, ki si aprila 1945 na Labi v Torgauu podajajo roke.
Ta je takrat obkrožila ves svet in simbolizirala konec druge svetovne vojne.
Kot otrok v NDR sem doživel, da so tu živeli Joe Polowski in drugi vojni veterani, saj je obstajala kultura spomina.
[Osebno verjamem, da vsak človek v sebi nosi božansko dostojanstvo.
Zato ne maram umorov in neizrekljive propagande, ki nas postavlja drug proti drugemu.
Upiram se pričakovanju, da se bom postavil na eno ali drugo stran.
Ker v vsaki vojni na obeh straneh umrejo sinovi in očetje, nikoli pa tisti, ki so odgovorni za vojno.
Srečanje na Labi je bilo pred manj kot 80 leti, obrambni minister Pistorius pa znova razglablja o vojni.
Dejal je: "Do leta 2029 moramo biti pripravljeni na vojno."
Citiram nekdanjega ministra Gabriela: "Putinu moramo poslati jasen signal: ustavite to vojno ali pa se bomo lotili vas."
Zato se sprašujem: kdo sploh smo "mi"?
Gabriel in Pistorius zagotovo ne.
Bolj verjetno je, da bodo to moji možje in sinovi.
To me žene, saj poznam dogodke med vojno in njenim koncem iz pripovedi svojih starih staršev in sorodnikov.
Tukaj je nekaj primerov:
Moj stric je bil pri 17 letih vpoklican v Wehrmacht.
Proti njegovi volji, ker je končal vajeništvo in želel prevzeti očetov mlin.
Pri 19 letih je umrl v ruskem ujetništvu.
Moja mama se ga je vedno spominjala, kako je jokal, ko je v uniformi s solzami v očeh odhajal z dvorišča.
Nikoli več se nista videla in nikoli ni izvedela, kje je pokopan.
Sama je kot deklica ob koncu vojne sedela v naročju ruskega častnika.
Ime ji je bilo Irena in bila mu je zelo všeč, saj ga je spominjala na domačo hčerko Ireno, ki jo je zelo pogrešal.
Imela je nanj lepe spomine.
Njena starejša sestra (moja teta) se je v tem času več dni skrivala za kupom lesa na podstrešju pred vojaki sovjetske
vojske, ki so v njeni vasi zagrešili grozljiva posilstva.
Vojaki so kar naprej jemali drva s tega kupa, ona pa je skušala od zadaj nakopičiti nova drva.
Pri več kot 80 letih mi je rekla: "Tam sem se naučila moliti!"
Opisala mi je številne vojne zločine, ki so jih zagrešile vse vojskujoče se strani brez izjeme.
Grški filozof Antisten je imel verjetno prav, ko je zapisal: "Vojna naredi več slabih ljudi, kot jih odvzame."
Mama mi je tudi povedala, da je ob bombardiranju Dresdna nebo sijalo rdeče, kar je njena
družina še vedno videla v sosednjem mestu Torgau.
Moj oče se je spominjal zvoka streljanja, ki se je vsako jutro odvijalo tukaj v Torgauu.
Med usmrčenimi v Torgauu so bili tudi nemški vojaki, ki so zavrnili ukaze.
Verjetno je bilo to obdobje med letoma 1943 in 1945, ko je bilo cesarsko vojaško sodišče iz
Berlina preseljeno v trdnjavo Zinna v Torgauu.
Moj oče je bil takrat star približno 13 let.
Moj dedek je bil zaradi nesreče najprej vpoklican v Volkssturm.
Američani so ga zajeli v Limburgu na Lahnu.
Ko se je vrnil, je še vedno tehtal 54 kilogramov in bil visok približno 1,80 metra.
Ženo, ki jo je zapustil kot svetlolasko, je našel s sivimi lasmi.
Dejstvo, da smo se Nemci učili iz dveh svetovnih vojn in da je v nekdanji NDR obstajala nekakšna kultura spomina,
danes ljudi v Torgauu spodbuja k prizadevanjem za mir.
Čeprav se to sliši utopično in morda v zgodovini še nikoli ni delovalo, sanjam, da nekega dne ne bo več
vojn, ker ljudje nočemo biti sovražniki drug drugemu.
Smo ena človeška družina, en velik človeški organizem.
In pozivam vse matere po vsem svetu: raztrgajte pozivne odredbe!
[Pozivam vse moške po svetu: ko bodo spet začeli bobnati vojne bobne, ne pojdite!
Morda jim boste zdaj pisali, da ne boste tekmovali.
[In pozivam vsakega od vas: Ne dovolite, da bi vas hujskali proti drugim ljudstvom!
[Ne poslušajte njihovih laži in propagande, ampak svoje srce!