Здраво, ја сам Карина из Торгауа.
Можда се сећате ове фотографије из ваше књиге историје.
Приказује руске и америчке војнике како се рукују у априлу 1945. године на обали реке Лабе у Торгауу.
Ово је тада било на насловним странама широм света и симболизује крај Другог светског рата.
Као дете у НДР-у, ипак сам имао прилику лично да упознам Џоа Половског и друге ратне
ветеране, јер је постојала култура сећања.
Ја лично верујем да сваки човек у себи носи достојанство божанског.
Зато ме одбија убиства и неисказива пропаганда која нас наговара да се окренемо једни против других.
Одбијам да се определим.
Јер у сваком рату синови и очеви гину на обе стране, али никада они који су одговорни за рат.
Сусрет на Лаби је био пре мање од 80 година, а сада министар одбране Писторијус поново бије у бубњеве рата.
Он је рекао: "Морамо бити спремни за рат до 2029. године."
И цитирам бившег министра Габријела: "Морамо послати јасан сигнал Путину: Заустави овај рат – или ћемо га довести код тебе."
Дакле, питам се: ко смо ми тачно?
Габријел и Писторијус сигурно не.
Вероватније је да се односи на мог мужа и синове.
Ово ме заокупља, јер о догађајима из рата и његовом крају знам из прича својих деда и рођака.
Ево неколико примера:
Мој ујак је са 17 година био мобилисан у Вермахт.
Против своје воље, јер је завршио занатско уčenje и желео да преузме очев млин.
Он је умро у 19. години у руском заробљеништву.
Моја мајка је увек, плачући, памтила како је он напустио фарму са сузама у очима и у униформи.
Они се више никада нису видели, и она никада није сазнала где је сахрањен.
Као девојчица ка крају рата, она је сама седела у крилу руског официра.
Звала се Ирена и он ју је веома волео јер га је подсећала на његову ћерку Ирену код куће, коју је веома недостајао.
Она га је чувала у драгом сећању.
У исто време, њена старија сестра (моја тетка) данима се крила иза гомиле дрва на поткровљу од војника
Совјетске армије, који су у селу починили ужасне силовања.
Војници су настављали да узимају дрва управо из ове гомиле, док је она покушавала да одострага на врх стави нова дрва.
Са преко осамдесет година, она ми је рекла: "Тамо сам научила да се молим!"
И она ми је описала бројне ратне злочине које су све стране у рату починиле без изузетка.
Грчки филозоф Антистенес вероватно је био у праву када је написао: "Рат ствара више злих људи него што их одстрањује."
Моја мајка ми је такође рекла да је небо црвело када је Дрезден бомбардован; њена породица га је
и даље могла видети из оближњег села код Торгауа.
Мој отац се сећао звука пуцњаве која се сваког јутра овде у Торгауу одвијала.
У Торгауу су међу онима који су погубљени били и немачки војници који су одбили наређења.
Вероватно је било између 1943. и 1945. године када је Рајхски војни суд премештен из Берлина у Форт Цина у Торгау.
Мој отац је тада имао око 13 година.
Мој деда је био мобилисан у Фолксштурм само због несреће.
Американци су га узели за заробљеника и послали у Лимбург ан дер Лахн.
Када се вратио, тежио је 54 килограма и био је висок око 1,80 метара.
Он је нашао своју жену, коју је оставио као плаву жену, са сивом косом.
Чињеница је да смо ми Немци извукли поуке из два светска рата и да је у некадашњој НДР постојала врста културе
сећања која данас покреће људе из Торгауа да раде за мир.
Чак и ако звучи утопијски и можда никада у историји не би успело, сањам да једног дана више неће
бити рата јер ми људи одбијамо да будемо непријатељи.
Ми смо једна људска породица, један велики људски организам.
И апелујем на све мајке широм света: поцепајте позиве за војску!
Апелујем на све људе широм света: када поново затрубе бубњеви рата, не идите!
Можда бисте им сада могли написати да нећете учествовати.
И апелујем на сваког од вас: не дозволите да вас подстрекну против других народа!
Не слушајте њихове лажи и пропаганду, већ своје срце!