Ovo je najveći medicinski zločin svih vremena. Humanitarna katastrofa neviđenih razmjera.
Niko ti neće oprostiti ovo.
Molimo vas da odmah napustite ovo područje!
Mi smo narod! Mi smo narod!
"Imate li masku sa sobom? Molimo vas da je stavite, inače napustite prostorije!"
"Cijepljenja su više-manje bez nuspojava."
U mom krugu devet osoba je umrlo u našem domu za jedan dan nakon primanja vakcine.
Ljekari koji sada vakcinišu će svi morati odgovarati za svoje postupke. I pred Bogom, u najmanju ruku.
Ovdje nemamo smrtonosni virus.
Ovdje nemamo medicinsku pandemiju, već kriminalnu plandemiju.
Trenutno zaista doživljavamo tiraniju nevakcinisanih.
Sada je vrijeme za odlučnu akciju protiv poricatelja koronavirusa i antivaksera.
Imamo demokraciju koju ovdje treba braniti.
"Užasi pandemije koronavirusa. Za neke su duboki; za druge se čini da su gotovi."
Ali za one doktore koji su hrabro pružali otpor tokom ere maski i vakcinacija kako bi
spasili i zaštitili ljude, to daleko nije gotovo.
Naprotiv, daleko od očiju javnosti, oni i dalje bivaju lovljeni, progonjeni i izopćeni od
strane osvetničkog, nemilosrdnog i nadmoćnog sistema.
Sistem koji ne oprašta činjenicu da je otpor koronavirusu u velikoj mjeri omogućen od strane ovih doktora, sve
dok nismo svi zajedno uspjeli odbiti napad na čovječanstvo.
Ako sljedeći napad globalističkog režima, koji iz dana u dan postaje sve agresivniji, na narod, ako ovaj sljedeći napad
bude izvršen neizravno putem zdravstvenog sektora, onda oni koji misle drugačije stoje na putu željenoj svjetskoj vladi.
A naročito su na putu liječnici koji ne slijede naredbe političara, vojske i farmaceutskih kompanija, već žele ostati
zaštitni štit za pacijente u skladu s Hipokratovom zakletvom.
I zato naši heroji doktori sada trebaju biti tiho uništeni, daleko od očiju javnosti.
Ušutkani od strane medija, ovi hrabri ljudi trebaju biti kažnjeni, ekonomski i društveno uništeni, a zatim zaboravljeni.
Ali ih nismo zaboravili.
U ime svih onih koji nisu sarađivali sa režimom koronavirusa, posjetili smo petnaestoricu ovih hrabrih pojedinaca.
U Njemačkoj, Austriji, Švicarskoj, pa čak i Tanzaniji.
Jer svijet mora saznati sudbinu hrabrih liječnika.
Pokazujemo kako se ovi tihi heroji i danas od strane sistema uznemiravaju, maltretiraju i progone.
"U roku od dvije sedmice od početka programa vakcinacije, u domovima za njegu prijavljene su smrti."
Da, to je bilo u januaru 2021. Plakala sam tada. Bože moj, da.
Znao sam da ne mogu pogriješiti.
Ali nikada nisam zamišljao da će stvari tako brzo krenuti po zlu.
Zovem se Sucharit Bhakdi. Ja sam konsultant za mikrobiologiju i epidemiologiju zaraznih bolesti.
"Kad je počelo, znao sam, znao sam godinu dana ranije da će se nešto ovako dogoditi."
Zovem se Heinrich Habig. Ja sam opći ljekar, naturopat, akupunkturist i manualni terapeut.
"Zapravo mi je prilično rano postalo jasno da se nije radilo o, hm, javnom zdravlju, nego da je iza toga postojala namjera i da
ta namjera nije obuhvatala samo provođenje određenih, recimo, zabluda u populaciji,
nego i stvaranje neprijateljskih stereotipa."
Zovem se Thomas Külken. Ja sam opći ljekar i bavim se antropozofskom medicinom.
"Press ga je predstavio kao smrtonosni virus. Zato si na početku morao biti oprezan."
Nisam mogao znati bolje.
Tek zbog svoje obuke iz zaraznih bolesti, epidemiologije i kursa vakcinacije Ehrengut, koji i danas u Hamburgu
visoko cijenim, uspio sam posumnjati da nešto nije u redu.
Osjećam se posvećen svojim pacijentima. Smjernice za to je sam postavio gospodin Hipokrat.
Ne mogu zamisliti da se odjednom 2020. godine, pod utjecajem Svjetske zdravstvene organizacije, ovaj zavjet, ova
obaveza medicinske dužnosti prema pacijentima, može prekršiti.
Zovem se Gerald Kienecker. Ja sam specijalista oftalmologije.
Imam dodatnu obuku iz patologije, interne medicine i medicine intenzivne njege.
"60% ljekara bilo je uvjereno da su mjere ispravne.
Tako sam mogao posmatrati svoje kolege i onda sam se zapitao zašto je toliko ljudi učestvovalo.
Zovem se dr Walter Weber.
Ja sam internist u Hamburgu i specijaliziran sam za psihosomatiku i liječenje raka. Licencirani ljekar sam već 53 godine.
"Bilo mi je jasno od samog početka, djelomično zbog mojih iskustava u bolnici s kolegama koji su se
onesvješćivali uslijed ponovnog udisanja zraka ispod maske, da maska predstavlja zdravstveni rizik."
Čak ni 2020. godine, na početku pandemije, nije bilo nikakvih dokaza da maske na bilo
koji način mogu zaštititi od virusnih bolesti.
Zovem se Wolfgang Urmetzer, specijalista sam za anesteziju s dodatnim kvalifikacijama iz
akupunkture, naturopatije i tradicionalne kineske medicine.
Funkcioniralo je samo zato što su ljudi bili u takvom stanju masovne psihoze.
Zato što su mediji jednostavno pristali na to. Bez medija to ne bi uspjelo.
Bez ovoga... ovog pucanja, bez svega ovoga... čak i u medicinskom časopisu, u stručnim časopisima, kakve su gluposti napisali!
Prije pet godina to bi bilo nezamislivo. Svi bi rekli: "Jeste li poludjeli?"
Zovem se dr. Monika Jiang. Specijalistica sam opće medicine s dodatnom kvalifikacijom iz naturopatije.
U početku sam dobio mnogo... Primio sam nevjerovatan broj e-mailova kao odgovor na te prve videozapise, u kojima
su mi ljudi zahvaljivali što im pomažem da prevaziđu svoje strahove i govorili mi koliko je važno ono što radim.
I bilo je mnogo videozapisa koji su govorili: "Stvarno si hrabar."
I rekoh, zašto sam hrabar? Ja sam samo otorinolaringolog.
Ljekar za uho, nos i grlo je stručnjak za prehlade, jer time zarađujemo za hljeb.
I znamo o koronavirusima. Dakle, u tom pogledu sam formirao mišljenje.
Pokušavam smiriti ljude; ja sam ljekar hitne pomoći i ne moram biti hrabar da bih to uradio.
Zovem se dr. Bodo Schiffmann, specijalista otorinolaringologije i hitne medicine.
"Oduvijek sam bio kritična osoba.
Dakle, kad se nešto nameće odozgo bez ikakvog obrazloženja, teško mi je to prihvatiti; načelno to ne radim.
I uvijek znam da kad se nešto prodaje uz strah i paniku, bez ikakvih stvarnih argumenata, nešto nije u redu.
Zovem se Ronald Weikl.
Ja sam ginekolog i opći ljekar specijaliziran za naturopatsku medicinu, a također sam suosnivač i zamjenik
predsjednika MWGFD-a, Udruženja medicinskih stručnjaka i naučnika za zdravlje, slobodu i demokratiju.
Dakle, bili smo neprestano klevetani i kriminalizirani, i stvarno je došlo do te mjere da smo mi,
doktori, bili jednostavno tretirani kao ozbiljni teroristi.
Razbijanje ulaznih vrata, bacanje doktora na pod i stavljanje lisica na njih iza leđa pred njihovom djecom.
Da, u tome je stvar, jer prema članu 278 Krivičnog zakonika, ili kako god se već zove,
navodno sam izdao netačne zdravstvene potvrde.
Zovem se Rolf Kron, ja sam opći ljekar i homeopat.
"Pokušao sam odmah obavijestiti političare, novinare i kolege liječnike o svim ovim greškama u
narativu o koronavirusu, ali nikada nisam dobio odgovor.
Čak ni odgovor poput "Tomase, lud si" ili nešto slično, samo nikakav odgovor.
To je bilo stvarno jezivo.
I onda sam shvatio da su dvoje advokata uključenih u moje hapšenje, i klevetnik i predsjednik kantona Aargau, dakle
advokati, mislili da znaju više o koronavirusu od mene kao doktora koji također ima doktorat iz imunologije i virologije.
Mislim, to sve govori, zar ne?
Dakle, zato mi je cijela stvar dala još više energije.
Neću dopustiti da me omalovažavaju dva napuha amatera koji nemaju pojma o čemu pričaju kad je riječ o
koronavirusu. Neću dopustiti da me takvi ljudi pogode.
Nisam tip osobe koja mora biti u pravu. Oni sjede u parlamentima i tako dalje.
Ali ako sam u pravu, tada ću se zauzeti za svoja prava.
I iznad svega, ovo se odnosilo na stanovništvo, na informisanje stanovništva.
I nije bila trivijalna stvar, bila je stvar života i smrti.
Zovem se Thomas Binder, kardiolog sam i internist te imam doktorat iz imunologije i virologije.
"Sve je to bila besmislica, zatvarati starije osobe u domove za njegu i ne dozvoljavati posjete, ostavljati ih da umru
same i usamljene bez posjetilaca, i iznad svega štetiti djeci i zatvarati vrtiće i škole mjesecima zaredom.
Liječio sam i vidio toliko djece koja su tokom ovog perioda postala ozbiljno depresivna, koja su zaista imala noćne more,
koja su imala poremećaje spavanja, koja su razvila poremećaje u ishrani, koja su ili mnogo jela ili uopće
ništa, koja su sve svoje vrijeme provodila na mobilnim telefonima, računarima ili igraćim konzolama.
Rekli su da više ne žele živjeti, jer su za neku djecu te mjere bile pola njihovih života.
Bilo je to jednostavno ludo, i rekao sam da ne mogu šutjeti o tome.
Moje ime je dr. Carola Javid-Kistel, ja sam homeopatska doktorica.
"Primijetio sam to jer je moja ordinacija odjednom ostala prazna kad je pandemija počela, a čak i u kantonalnoj bolnici, gdje sam
tada morao raditi po pozivu, odjednom se ništa nije događalo.
Bolnica je bila prazna, poslali su nas kući, čak nam više nije bilo dozvoljeno ni da se pojavimo na poslu
jer bi to koštalo kantonalnu bolnicu novac, i uopće ne mogu razumjeti svoje kolege doktore.
U ovoj rotaciji radi još 70 općih ljekara, a samo su se petorica usudila su-potpisati pismo
koje sam tada napisao švicarskom ministru zdravlja.
Deset ljudi je reklo da sam lud, da je ono što radim opasno, i to me navelo da se pridružim otporu, u smislu da
sam rekao da neću pristati na to i da je moja dužnost kao doktora također da podignem glas.
Zovem se Andreas Heisler, specijalista sam opće i interne medicine i već 20 godina
radim kao opći ljekar u svojoj privatnoj praksi.
"Počela je prava lova na vještice protiv liječnika koji su odbili popustiti pod pritiskom.
Dakle, u početku je pretraga bila zasnovana na potpuno izmišljenoj optužbi: izdavanju certifikata bez provjere.
Onda je neko pogledao dosjee ovdje i vidio da su svi ovdje, da su izjave dokumentovane.
Pacijente koji su bili ovdje i imali moj certifikat također su kasnije ispitivali jesu li bili u ordinaciji, zašto su
bili u ordinaciji, zašto nisu tražili certifikat od svog porodičnog ljekara, već su otišli dalje, u Staufen.
Dakle, oni su stvarno došli do dna toga, i znam neizravno od policije da bi, prema ovoj
istrazi, optužba zapravo trebala biti povučena.
A onda me prijavio nastavnik koji je provjeravao potvrde učenika i kolega u svojoj školi.
On je policiji jednostavno tvrdio da je vidio certifikate, ali da vlasnici tih certifikata uopće nisu bili bolesni.
Zaista se mora reći da je ovo sudsko ročište bilo apsurdno od početka do kraja u svakom pogledu, do te mjere da je
sudija bio toliko pristrasan, još uvijek u panici zbog virusa.
Iako maske više nisu bile obavezne u sudnici niti bilo gdje drugdje u zgradi suda, za ovo suđenje su bile obavezne FFP2 maske
i potvrda o vakcinaciji, a prostorija je bila stalno provjetravana. Kad god bih rekao nešto što bi je uzrujalo,
ona bi uvijek dezinficirala ruke i... pa, bilo je bizarno.
"Već smo pripremili dosjee s potvrdama o maskama, tj. od pacijenata koji su došli isključivo po potvrde o
maskama, za takvu situaciju, ali smo ipak bili iznenađeni što je racija izvedena u relativno kasnoj fazi."
Naravno, to također znači da ćete sigurno imati nekoliko besanih noći dok se u određenoj mjeri ne nosite sa situacijom. Tada znate
da se nešto sprema, da će se provesti istrage, da će se obaviti upiti i da možete očekivati pokretanje krivičnih postupaka.
"Dobio sam poziv od nekih ljudi, gospodine Kienecker. Trebam li se vakcinisati?"
Vikao sam u telefon: Ne!
Ne sa posljedicama. Izvršni organ je došao i sve je preokrenuo.
Kieneckerova partnerica Claudia Schöne također je morala podnijeti strašna iskustva.
Činjenica je da ova pretraga kuće, ili upad, ili racija u mojoj ordinaciji, uopće nije bila odobrena od strane sudije.
Pitao sam svakog od ovih službenika javnog reda, njih ukupno četvero, kao i policajce, o sudskom nalogu.
Svi su odbili reći svoja imena ili pokazati svoje lične isprave.
Dakle, od samog početka su znali da rade nešto pogrešno.
Na kraju je isplivalo priznanje nekoga ko je pustio da se dozna da je došao u ime šefa odjela
za zdravstvo da provjeri da li je sve u redu.
Svako ko je upoznat sa izrekama u takvim autoritarnim sistemima zna šta to znači.
To znači agresiju, to znači nasilje, to znači postati vrlo drastičan.
Svi ti ljudi su stalno tražili, prilazili ti, neprestano nastojeći nekako uspostaviti fizički kontakt.
To znači da se trebaš braniti. Zar ne? Dakle. To je bila čista provokacija.
Tražili su razlog za borbu. Onda sam odjednom čuo vapaj za pomoć: Gerald, Gerald, da?
I onda sam kroz ovaj mali prozor na stražnjem ulazu u ordinaciju vidio crnu, ogromnu figuru koja je trčala za Klaudijom,
s pognutom pesnicom visoko podignutom, spremnom da udari.
Molim vas, odmaknite se!
Zdravo? Gerald? Zdravo? Gerald? Ovo je Ured za javni red.
Molim te, idi i nemoj me dirati! Idi! Idi!
Otiđi! Nemate pravo biti ovdje! Izađite!
"Pa, u poređenju s onim što sam čuo od kolega, imao sam sreće u potrazi za kućom."
Dakle, nije bilo crnih muškaraca, nije bilo nasilja, nije bilo ničega od onoga o čemu obično čujete, uništenih stanova poslije
ili bilo kakve uništene imovine, ništa od toga se nije dogodilo.
Ali sam imao još jednu situaciju koja je bila jednostavno nevjerovatna, nevjerodostojna i na kraju također perverzna.
Tako je policija u šest ujutro zvonila na vrata, ali niko nije otvorio jer ja nisam čuo zvono, a mi imamo
lava sa prstenom na leđima, i oni su na njega lupali.
To me je probudilo, a onda sam vidio, po cijelom imanju, ne znam, deset, dvanaest policajaca s reflektorima,
U suštini su opkolili zgradu, obasjali je svjetlima, a zatim su se četvorica ili petorica od njih nasilno provukli unutra.
Došli su bez naloga za pretres; željeli su me dovesti kao svjedoka u slučaju protiv pacijenta u
Nirnbergu u vezi s maskom. To je bila pozadina.
To je bio postupak u podne, bez kraja, mogao bih voziti, pokazao sam im, evo dokumenata, evo
moje torbe, sve je spakovano, vozit ću se sam.
Ne, odveli su me sa sobom.
Držali su moju kćerku u krevetu, još je spavala, sve je bilo mračno, i usmjerili su reflektor, baterijsku lampu, u njeno lice.
Ovo su jednostavno traume, za koje vjerujem da su sistematske.
Dakle, njima je zaista naređeno da to učine, jer to nema smisla.
Onda su me, dvojica policajaca, odvezli u Nirnberg u ovom kombiju, koji također nije nikakav
luksuz, putujući u nečemu takvom, iza rešetaka.
Zatim sam bio u podrumu Regionalnog suda u Nirnbergu, u ćeliji, još sat ili dva, jer, kao
što sam rekao, bilo je rano, mnogo prerano.
To je također bilo iskustvo, dakle bio sam u tom trezoru, imao je atmosferu kao da si duboko u tamnici, a onda
me je u jednom trenutku policajac izveo odatle i odveo ravno na suđenje, samo kao svjedoka.
Dakle, to je jednostavno izvan zakona i reda.
"U Švicarskoj je ordinacija dr. Bindera također bila predmet racije posebne vrste.
Izgovor za ovo bio je više nego čudan.
Da, nisam bio primarno progonjen od strane vlasti ili države, već od strane dobro poznatog klevetnika koji je
iznio tvrdnje da sam upućivao prijetnje, da sam bio naoružan i da imam istoriju mentalnih bolesti.
A onda su obavijestili načelnika policije kantona Aargau, koji je potom pokrenuo ovu ludu
operaciju u kojoj je učestvovalo ukupno 60 policajaca.
To je bilo 12. marta 2020. godine, kada sam želio ići na sedmicu dana na odmor.
I neposredno prije nego što sam završio, oko pola jedanaest, želio sam popiti espresso u
maloj kuhinji tamo neposredno nakon deset sati.
I onda sam samo prošao pored ulaznih vrata, koja su od stakla.
I onda sam vidio policajce vani u hodniku kod ulaznih vrata.
Na stepenicama koje vode gore, otprilike pet do deset, na stepenicama koje vode dolje, otprilike pet do deset, i zaista
žestoki policajci u jarkim pancirnim prslucima i pripadnici vojne policije s puškama uperenim prema vratima za vježbu.
Odmah sam se vratio za računar i objavio tweet na Twitteru, nešto u stilu: "Pomozite, policija dolazi da me uhapsi."
Ovo je izazvalo priličnu buru na društvenim mrežama.
I onda sam uspio nazvati i svoju kćerku, jer sam pomislio: da, šta će mi se sada desiti?
Na kraju me upucaju i kažu da je to bila samoobrana, pa želim obavijestiti određene ljude o tome što se
događa, jer je tada to bila zastrašujuća situacija.
Zatim sam primio poziv na svoj mobilni telefon.
Bila je to gospođa, rekla je: "Da, halo, trebali biste izaći ispred vrata, ispred vrata ordinacije."
Da, zašto bih došao do vrata? Da, reći ćemo ti onda, rekla je.
Da, i onda sam istrčao s mobitelom u ruci, lijevom rukom, otvorio vrata, i ona mi je rekla: Drži
mobitel u ruci da ti mogu davati upute, sada otvori vrata!
Otvorio sam vrata: Sada izađi van i drži ruke gore!
Držao sam mobitel u lijevoj ruci, a desnu podignutu, i onda sam se još jednom okrenuo da vide da ne nosim deset kalašnjikova,
ručne bombe i slično, iako uopće nisam bio naoružan i nije bilo nikakvih znakova nasilja. Onda su rekli: "Uhapsite ga!"
I onda su me otprilike trojica od njih napali, povukli me na pod, udario sam glavom o pod, zadobio sam malu ranu, ništa ozbiljno,
ali je malo krvarilo, i onda sam ležao na stomaku, i zavezali su mi ruke zajedno iza leđa, i onda, teško je
procijeniti vrijeme, ali imam osjećaj da sam nakon nekoliko minuta rekao, hej momci, ne mogu sada disati.
Jednom je u SAD-u bio poznati slučaj koji je uključivao crnca, a onda su mi dozvolili da ustanem.
Onda su iz lifta izašla dva policajca u običnoj uniformi i ja sam ih prepoznao.
Da, Thomas, smiri se sada i pogledat ćemo to.
Nakon što su me uhapsili, shvatili su nakon sat vremena da nisam prekršio nijedan zakon i stoga me nisu mogli zadržati.
Ali su mi onda poslali doktoricu da procijeni jesam li sposoban za pritvor, iako me uopće nisu mogli pritvoriti, i ona
me proglasila opasnim po sebe i poludjelim od koronavirusa.
Ona je izmislila novu dijagnozu koja nigdje nije navedena u ICD-u.
Moje navodno oružje bio je vojni pištolj, ali je bio pohranjen kod kuće.
Godine 1980. pridružio sam se švicarskoj vojsci, što sam, naravno, morao učiniti. Bio sam član medicinskog
korpusa kao student medicine, a tamo oružje nije bila jurišna puška, nego pištolj, koji je bio osobno naoružanje.
Nakon toga sam ih zadržao kao poručnik prve klase, a kad sam prije 15 godina napustio vojsku, pohranio sam ih kod kuće bez
municije, što je u Švicarskoj potpuno normalno i legalno. Po pravilu, nakon napuštanja vojske zadržavaš svoju ličnu oružje.
I tamo je bilo pohranjeno 15 godina.
Kad su me uhapsili, policajci su me naravno pitali: "Gdje je pištolj? Gdje je pištolj?"
Koji pištolj? Da, imaš pištolj. Da, čekaj, misliš li na moj vojni pištolj?
Da, već je 15 godina pohranjeno kod kuće.
Onda sam im rekao gdje, također sam im rekao, ali zar oni to neće dobiti sada, u ponoć ili tako nešto?
Moja supruga, koja se preplaši, doživjet će srčani udar ako sada uđete tamo. Molim vas, vratite se sutra.
Ipak su došli u jedan sat ujutro u stan moje supruge. Ona nije čula zvono, pa su upotrijebili moj ključ
da uđu, a zatim su je napali u krevetu, kao Rambo.
Dakle, mogla je te noći doživjeti moždani udar, pa je to stvarno bilo teško, a ovaj Rambo – nevjerovatno je šta su tamo uradili.
I onda su me stavili u samicu na 36 sati.
U popularnom govoru to je obložena ćelija, što je tačno, osim što nema obloge; to je jednostavno izolacijska ćelija, a
krevet je samo madrac, a WC i umivaonik su dizajnirani tako da se ne možete objesiti niti na bilo koji način povrijediti.
I tamo sam bio 36 sati, ne znajući zašto sam tamo, a da prethodno nisam vidio advokata.
Mislim, sve je to bilo potpuno nezakonito, zar ne?
I onda sam bio sam 36 sati tokom Uskrsa, zar ne?
Na Uskrsnu nedjelju ležao sam na ovom madracu, uglavnom trčeći po krevetu, zar ne?
Prvo sam pomjerio ovaj madrac od zida kako bih mogao proći oko kreveta.
Niko ne može ležati u krevetu 36 sati, zar ne? Nema stolice, ništa.
Naravno, imao sam puno vremena za razmišljanje i da, pitao sam se šta se ovdje dešava?
Ne razumijem, zar ne?
Zbog situacije, dr Bodo Schiffmann je napustio svoju domovinu i sada živi sa svojom porodicom u Tanzaniji.
Ranije je u Njemačkoj morao izdržati nekoliko racija.
"Pretražili su naše privatne sobe i sobe za vježbanje, i nakon toga smo bili stvarno traumatizirani."
A to je bilo u februaru 2021.
Moje pretrese kuća prvenstveno služe tome da susjedstvo primijeti i da se ljudi zastraše.
I to je ovako: to te traumatizira jer je, po mom mišljenju, to naoružani pljačkaški napad
koji sprovodi država, jer ti oduzima stvari.
I mi smo stvarno bili takvi da kad bi poštar svratio ili tako nešto, uvijek bismo pomislili: evo opet policija.
U svakom slučaju, oni su došli.
Samo zamislite, pitanje je bilo je li izdano nekoliko potvrda o maskama, a oni su željeli zaplijeniti naše cjelokupne
medicinske kartone, koji obuhvataju 85.000 pacijenata.
Važno je napomenuti da je prva pretraga kuće u praksi dovela do toga da javno tužilaštvo službeno zatvori slučaj.
To jest, pogledala je certifikate i onda rekla: da, opravdani su, u redu je.
I službeno je zatvorio slučaj da smo navodno izdavali lažne potvrde o maskama.
Ipak su se ponovo vratili. To čitavoj stvari daje prilično neobičan okus.
Neko uđe i pokaže ti komad papira. Tamo je čak bio i javni tužilac.
I on nam je zatim odmah rekao da smo ponovo imali istu opremu u našim prostorijama za vježbanje.
A onda su mi rekli da odvezem do bolnice, a moja supruga je tamo bila sama.
Naša su djeca bila gore. Oni su također ušli u dječje sobe.
Djeci je nešto oduzeto, što uopće nije dozvoljeno.
Cilj je bio uništiti radnu praksu.
Naravno, mislim, ako uklonite te stvari, a zatim sudija odobri pristup 85.000 medicinskih kartona pacijenata.
Dakle, to je bio razlog zašto sam prestao raditi kao panel doktor.
To znači da smo predali obje naše licence za blagajne.
Dr Carola Javid-Kistel, koja je pobjegla u Meksiko, primila je nekoliko posjeta od vlasti, čak i u svojoj odsutnosti.
Dakle, optužen sam jer sam svojim pacijentima izdao potvrde o izuzeću od nošenja maski.
Moram reći da su 80 do 90 posto mojih pacijenata djeca i adolescenti, i izdao sam mnogo potvrda.
I izdao sam veliki broj potvrda o nevakcinaciji, što je kasnije postalo razlog za policijske racije.
Cijela se stvar još tri puta ponovila nakon toga, sve dok naposljetku nisam povukao sigurnosni
užet i praktično se zaključao u uredu i kod kuće.
A nakon treće racije policije, koja je bila u februaru, početkom februara 2022. godine, Razvila sam tako tešku posttraumatsku
anksioznu poremećaj ili posttraumatski stresni poremećaj da sam se stvarno zatvorila u sebe i puštala samo odabrane ljude u svoju
ordinaciju ili svoj dom, da sam imala noćne more, da sam sanjala da će me odvesti, da neće samo uzeti moje dosjee, već da će me
odvesti i zatvoriti, a zatim i nasilno cijepiti protiv korone, i u snu sam držao nož i zabio
sam ih, a onda sam se probudio preplavljen znojem.
I tada sam sebi rekao da moram odmah napustiti Njemačku, pa sam rezervisao svojevrsni oporavak na odmoru u Meksiku.
Praznik se pretvorio u dvije godine. Tokom njenog odsustva uslijedila su još dva upada.
Dr Javid Kistel nije željela da se vrati u Njemačku. Ali ono što je nedostajalo bila je njena porodica.
"Ja sam porodična osoba.
Imam troje odrasle djece, imam četvero unučadi i, naravno, imam i majku u Njemačkoj, te očuha, braću i sestre i tako dalje.
I nisam ih mnogo vidio — većinu njih — nisam ih vidio skoro dvije godine dok sam bio u Meksiku.
A onda smo se usudili jednostavno dogovoriti da se sastanemo u Švicarskoj, u Zürichu.
I rekao sam: u redu, Švicarska nije Njemačka. Švicarska je neutralna.
Švicarska također nije u EU. Bit će u redu.
Nažalost, nisam pitao da li je u međuvremenu izdat nalog za moje hapšenje.
Mislio sam, u redu, međunarodni nalog za hapšenje može se zapravo izdati samo za nasilne zločine, krivična djela kažnjiva smrću,
poput ubistva, ubistva iz nehata, osnivanja terorističke organizacije ili trgovine
ljudima, trgovine oružjem, nešto slično tome.
Onda sam rekao: u redu, to se uopće ne odnosi na mene zbog mojih medicinskih potvrda.
Neće se usuditi. Da, daleko od toga.
Stigao sam na aerodrom u Zürichu 1. decembra 2023., tj. prošle godine.
I priložio sam svoj pasoš tamo pri ulasku, na graničnoj kontroli.
I vidio sam kako se lice službenika koji ga je skenirao promijenilo.
I ona mi je odmah rekla: U Njemačkoj se nešto protiv tebe sprema.
Ne mogu te pustiti da prođeš. Moraš sada doći sa mnom.
I onda su rekli: "Da, mi ga sada u suštini moramo zatvoriti", i stavili su me u ćeliju
dimenzija dva puta dva metra, u sobu takve vrste.
Morao sam se potpuno svući i temeljito su me pretražili.
Uspio sam ih spriječiti da mi uđu u bilo koji otvor na tijelu jer sam rekao da nikada nisam imao nikakve veze s drogom, da
nikada u životu nisam ni zapalio džoint i da nigdje nemam skrivenu drogu, pa su trebali prestati ili bih jako vrištao!
A to je bilo zbog 16 potvrda o maskama. Evropski nalog za hapšenje zbog 16 potvrda o maskama!
Nisam mislio da je to moguće i stalno sam pitao o tome. Također sam želio fotografirati to i odmah poslati svom advokatu.
A onda su rekli da to nije dozvoljeno i, naravno, sve su mi oduzeli.
Moj novac, moj pasoš, moji mobilni telefoni, moj prtljag, sve je nestalo.
Tada sam bio potpuno sam u ovoj ćeliji i pomislio: u redu, svijet sada propada.
I tada sam bio pritvoren ukupno dvanaest dana, jedanaest dana u Zürichu.
A onda sam pregovarao sa švicarskim advokatom, koji je i dalje morao biti uključen, pa, ne baš pregovarao, ne, on mi je rekao da
bih jednostavno trebao dopustiti da budem izručen Njemačkoj, jer ako ne bih dopustio izručenje, postupak
izručenja u Švicarskoj mogao bi trajati i do godinu dana.
I uz kauciju od 30.000 eura, koju je moja porodica morala prikupiti u vrlo kratkom roku – nijedan od nas nije imao toliko
novca – pušten sam 12. decembra iz zatvora u Schwäbisch Gmündu, gdje sam prebačen 11. dana – tako da sam u
Schwäbisch Gmündu bio još jedan dan – i onda sam pušten.
Dr Bianca Witzschel ostala je u svojoj domovini Njemačkoj kao disidentska doktorica.
To je bio njen propast.
U februaru 2023. godine, sasko pravosuđe je naložilo njeno hapšenje i stavilo je u pritvor.
Optužba je bila za krivotvorenje dokumenata u više od 500 slučajeva izdavanja potvrda o
nošenju maski i potvrda o izuzeću od vakcinacije.
Željeli smo razgovarati s hrabrom doktoricom Dr Witzschel tokom njenog zatvaranja, ali je
zatvor blokirao svaki pokušaj da je kontaktiramo.
Bianca Witzschel nije bila ni obaviještena o našim ponovljenim zahtjevima, a nama nije odobreno snimanje.
Ponovljeni pokušaji uspostavljanja kontakta nisu dali nikakvih rezultata.
Doktorica Bianca Witzschel provela je skoro godinu i po u tamnici koronavirusa cjepnog režima.
"Nisam bio svjestan nikakve krivice.
Sve certifikate sam uredno složio u fascikle jer sam mislio da ovdje radim nešto dobro.
Mogu sa sigurnošću reći da sam lično upoznao sve pacijente kojima sam izdao certifikat, ili sam
znao da ti pacijenti postoje i da imaju pritužbe.
Dakle, sve do trenutka kad je ovo pretraživanje odjednom, kao da je iznenada izbijalo, bio
sam zapravo siguran da se neće dogoditi kod mene.
I onda je došao 16. decembar 2020.
Bio sam kod kuće u to vrijeme jer sam nekoliko sedmica ranije slomio pršljen u padu.
Nisam mogao raditi osam sedmica i morao sam hodati na štakama i nositi steznik.
Bilo je tek nakon osam sati kad je moja supruga iznenada rekla: "Ali mnogo policijskih automobila se vozi prema našoj kući."
Šta se dešava? Još sam bio u krevetu, a onda sam ustao.
Onda su došli: Imamo nalog za pretres i moramo pretražiti cijelu kuću.
Samo sam pomislio, oprostite? Da, zbog vaših potvrda o maskama.
Šta radiš u mojoj ordinaciji, u mojoj kući? U mojoj ordinaciji, možda, ali zašto
pretražuješ? Ovo se može razjasniti na druge načine.
Da, oni imaju naredbe, moraju sve nadgledati.
Zatim su tih deset ljudi obišli sve sobe, uzeli naše laptope i mobilne telefone, uključujući i telefon moje supruge – moja
kćerka je još uvijek bila tamo – pretražili su dječje sobe, otvorili sve ormare i noćne ormariće,
šta je unutra, šta to ima veze sa certifikatima?
Cijela stvar je trajala četiri sata, a istovremeno se u ordinaciji – moja asistentica me je obavijestila da je ovdje
radila administrativne poslove – provodio pretres, tokom kojeg je viši policajac koji je
vodio istragu nabrusio na moju asistenticu:
Moraš svjedočiti da je tvoj šef kriminalac.
Zatim smo to doslovno zabilježili u sudskom zapisniku.
Dakle, zbog takve vrste pristranosti su je zastrašili, i ona je poslije zaista imala velike probleme.
Mi smo također, pa, bila sam potresena, mislila sam da se ovo ne može dogoditi, i osjećaš se kao da si
silovana, premlaćena, a nakon toga si potpuno iscrpljena.
Djeca su posebno pogođena i također su iskusila najteže simptome.
Nisu se više mogli koncentrisati. Osjećali su mučninu i imali glavobolje.
Neki su se u školi srušili pod maskama, a imao sam mnogo, mnogo roditelja ovdje u svojoj praksi koji su mi to rekli u suzama,
uključujući i djecu koja su plakala, i sasvim je jasno da kao ljekar moram reagovati i tim ljudima izdati medicinsko uvjerenje.
Posebno tužan primjer, jedan od mnogih tužnih primjera pacijenata, bio je slučaj mlade djevojčice koja je
došla sa svojom majkom u novembru 2020. iz Bavarske šume. Djevojčica je imala tešku reakciju na masku, sa mučninom,
Glavobolje, gubitak apetita, i majka me je zamolila da izdamo takav certifikat. Dijete je bilo prisutno ovdje.
Naravno da sam to uradio, i šest mjeseci kasnije, 6. maja 2021. godine, oni se vraćaju.
Pitam se, treba li ti još jedan certifikat?
Da, trebamo ga. Uskoro ćemo održati proslavu pričesti i željeli bismo imati važeći certifikat.
Ceremonija pričesti bila je 9. maja, koliko ja znam, a narednog ponedjeljka me je majka nazvala i rekla mi nešto strašno. Rekla
je, zamisli, sjedili smo u crkvi s našom rodbinom, naša djevojčica je bila tako uzbuđena zbog te pričesti, svećenik je
već ulazio s ministrantima i odjednom je prekinuo misu jer je otkrio da djevojčica u prvom redu ili u klupi nije nosila masku,
poziva majku djevojčice u sakristiju, prekida misu – svi čekaju, svi gledaju u tu
djevojčicu – i onda kaže: 'Da, imate li potvrdu?'
A onda vidi da je certifikat od Weikla: Da, to je doktor za maske, to nije prihvatljivo, on zove policiju, i mislim da
je cijela stvar uzrokovala kašnjenje od više od 30 minuta.
Policija me pitala: Može li tvoja kćerka nositi masku ili ne? I ja sam rekao: Ne.
– Način na koji je svećenik reagovao bio je pretjeran i užasan, i to je pokvarilo pričest.
"Smatram to neizrecivo nesimpatičnim kad dolazi od ministra koji bi trebao brinuti o dobrobiti ljudi."
"Došli su u šest sati ujutro i skoro oborili tvoja ulazna vrata."
Sa svim tim bukom, prirodno si sišao dolje da vidiš šta se dešava.
I onda sam samo stavio nogu ispred vrata i otvorio ih.
Rekao sam: Da, policija, jeste li sada ruska mafija koja je posudila uniforme ovdje u našem kabareu?
Prvo bih želio vidjeti vaš identifikacijski broj službe i nalog za pretres. Ne, otvorite vrata sada!
Onda kažem: Ne, želim prvo vidjeti nalog za pretres.
Ne, ti sada otvori vrata! I pritisak na vrata sve se više pojačavao.
Tamo ispred njega stajao je tip visok dva metra, teško naoružan, a vani je bio veliki arsenal ljudi.
I, da, onda su me više-manje gurnuli u moju čekaonicu.
Željeli su me natjerati da nosim masku u vlastitom domu, pa sam rekao da definitivno neću nositi masku u vlastitom domu.
Da, zapravo mislim da je to sada malo previše.
A onda su me pritvorili u mojoj čekaonici.
Kao što sam rekao, trebao sam nazvati advokata, pa sam pogriješio jer sam imao telefon
u ruci i rekao da ću nazvati svog advokata.
Ne, ne zoveš nikoga! Tako je vidio da imam mobitel u zadnjem džepu.
A onda su mi i to oduzeli.
Odnijeli su dva mobilna telefona, dva laptopa, tvrde diskove, poreske dosijee, pa čak i pisma pacijenata
koja su ležala na komodi u mom privatnom stanu na spratu.
Da, čak su provalili u iznajmljeni stan na gornjem spratu.
Pretražili su štalu, pretražili su garaže.
Stvarno se moraš zapitati to. Šta oni traže? Šta oni traže?
Pa, ne bih se iznenadio da su u mojoj garaži pronašli dječju pornografiju ili vreću
kokaina u mojoj štali, samo da me nekako uhvate.
Nemam pojma, nemam pojma. Pa, stvarno se osjećaš kao ozbiljan terorist.
I to mi već ide na živce.
Kažem da, hvala Bogu što sam tog jutra bio sam, jer mislim da moj sin to ne bi tako lako preživio.
I iznad svega, šta štampa na kraju zaključi o tome.
Stavili su u novine fotografiju koja prikazuje dugu kolonu policajaca kako nose plave kante.
Da, i prikupljen je veliki broj dokaza.
Ostavili su ovdje nered, bilo je zaista nevjerovatno.
I da, šta će ostati kad oni odu?
Sjedila sam ovdje drhteći, da, a moji pacijenti su ulazili i ta napetost također – prasnula sam u
plač jer zaista osjećaš kao da... nemoguće je opisati.
Stvari su se također neopisivo rasplamsale kod Heinricha Habiga.
Neželjena posjeta državnog tužilaštva završila je pritvorom.
"Dakle, koliko sam tog dana razumio, javno tužilaštvo me je optužilo da sam izdao neispravne potvrde o
vakcinaciji ili, na primjer, ubrizgao fiziološku otopinu umjesto vakcine, i to kod 6.000 pacijenata.
Otprilike oko 10 sati ujutro – običan radni dan – otvorila su se vrata i javno tužilaštvo Bochuma jednostavno je ušlo.
Pitao sam se, šta sam pogrešio?
Sve je moralo biti otvoreno, sve je moralo biti pregledano, svi papiri su prikupljeni, neke serije vakcine, kante
za otpatke, kante za papirni otpad, gdje god je bilo sumnje, šprice i tako dalje, sve je prikupljeno.
Ljudi koji su dolazili na moje tretmane, odnijeli su ih sa sobom, da tako kažem, dok su bili sa mnom, i rekli:
Ako imate karticu o vakcinaciji, dođite s nama, uzet ćemo vam uzorak krvi! A neki su željeli svog
advokata, ali to nije bilo dozvoljeno, i tako dalje.
Željeli su pronaći mnogo novca, ali nisu našli ništa jer su tvrdili da sam pacijentima naplatio pretjerane iznose
za potvrde o vakcinaciji, što tužilaštvo potom nije uspjelo održati u završnoj riječi zbog svjedočenja svjedoka.
A onda je tužilac iznenada rekao mojoj ženi: Oh, upravo sam odlučio da ću i tebe prijaviti, da ću te također istražiti.
Baš tako, niotkuda. Kako je na to došla?
Pa, onda su rekli: "Sada idemo u tvoj stan, reci nam gdje je stan, inače ćemo razvaliti vrata."
A onda su pretražili nešto u našoj kući.
Pretpostavljam da bi oni to nastavili raditi, i svakih nekoliko dana bi mi vjerovatno pretražili kuću pod nekim izgovorom.
A onda smo se preselili u samostojeću zgradu koja je pripadala bratu moje supruge, koji nam ju je ponudio u Dortmundu, pa smo
se preselili, uselili i svakodnevno odatle vodili ordinaciju.
To znači da sam prodao stvari: imao sam ormare, stolove, stolice, sve što više-manje imate u ordinaciji
i što ne možete jednostavno brzo negdje pohraniti.
Javni tužilac me je potom optužio da sam namjerno prodao predmete ispod njihove vrijednosti, jer sam
morao brzo doći do gotovine za finansiranje bijega.
Dakle, konačno su imali razlog.
Dakle, u pritvoru morate zamisliti da vam ujutro kažu da ćete danas imati posjetu, zatim vas u 7:30
ujutro pokupe, odvedu u sobu i tamo vas čeka jedna žena.
Ali sada vas ne preuzimaju u 8:00 ujutro, niti u 9:00, niti u 10:00, niti u 11:00, i niko vas ne obavještava.
A onda kažem: Pa, šta je s posjetom?
Ne znamo, morat ćemo nazvati recepciju, ni oni ne znaju ništa.
Dakle, stalno te malo varaju.
Da, uvijek sam saznavao da sam tamo bio uzalud, a onda mi nisu dali dozvolu, pa su unuci željeli doći u posjetu,
ali ni to nije bilo odobreno, i tako dalje i tako unazad.
Tako je bilo, stalno je bilo... da, sabotirano.
Ova sabotaža i nesigurnost bile su nepodnošljive za Fatimu Habig.
"Bilo je užasno. Ne možeš zamisliti koliko je bilo užasno."
Nekako su mi oduzeli mog muža. Nikada nismo bili razdvojeni, uvijek smo radili zajedno, sve
smo radili zajedno, a odjednom ga više nije bilo.
Nisam ni stigao reći mu zbogom kad su došli po njega.
Prvu demonstraciju, koju je organizirala moja supruga, pa, nisam je baš primijetio.
Ispolje je bila ogromna demonstracija s bubnjevima i transparentima.
Da, i mnogi su ljudi također nosili majice na kojima je pisalo "Sloboda za Heinricha." Došli su na sud
noseći te majice, što se sudiji naravno nije svidjelo.
A onda su pjevali pjesme o slobodi, da, i da, to je bilo impresivno.
To je bio sjajan signal izvana. Da, znao sam da me nisu zaboravili. To je bilo zaista sjajno.
A onda je ušao sudija, sjećam se, bio je to gospodin Yilmaz, turski sudija, koji je
iznenada rekao: Vaše stvari su već spremne.
Dakle, sada sam znao da ako su moje stvari spremne u magacinu, moje otpuštanje mora biti neizbježno.
I onda mi je bilo dozvoljeno da izađem.
Svi su bili tamo. Djeca, rođaci, svi prijatelji, advokati, potpuni neznanci, neki iz drugih gradova.
To je bio još jedan vrhunac.
"Ali bilo je i glasova iz stanovništva koji su bili gorko ljuti.
Uvrede, optužbe i čak prijetnje smrću.
Dr Külken, vi ste u suštini patetičan bufon, ili, da budemo precizniji, ubica, koji svojim fanatičnim, agresivnim govorima
podstiče svoje sljedbenike da se uzdrže od preduzimanja razumnih mjera za suzbijanje
pandemije (usput, da li uopće znate šta je pandemija?).
Dakle, svi su prošli kroz isto. Primili su prijetnje smrću.
Odjel za krivične istrage je detaljnije ispitio neke prijetnje jer su bile pomalo čudne.
"To je bio jedan od razloga zašto smo otišli, jer smo dobili prijetnje smrću protiv porodice."
Dakle, ne protiv mene, nego protiv porodice. Pokušan je atentat na moj život.
Automobil je iznenada pokazao gubitak pritiska u prednjoj desnoj gumi.
Odmah sam skrenuo udesno, i za rekordno vrijeme vazduh je ispustio.
I onda sam našao nekoga da odveze tu stvar u radionicu, i on je skinuo gume i rekao da je u nju bilo bušeno.
To se nije dogodilo. Imam i slike toga.
Kažu da je to definitivno slučaj, nikada prije nisu vidjeli ništa slično.
Ovo je definitivno napravljeno bušilicom, tako da se, kad vozite dovoljno brzo na autoputu, ta stvar može eksplodirati.
I ovaj bijeg je i danas teško podnijeti dr. Mechthild Schiffmann.
"Nedostaje mi ulica u kojoj smo nekada živjeli."
To je bio dom. Desilo se neka vrsta iskorjenjivanja.
"Na prekršajnom sudu osuđen sam na dvije godine i devet mjeseci zatvora bez mogućnosti uvjetnog otpusta."
I javno tužilaštvo je u početku uložilo žalbu jer su smatrali da je kazna preblaga.
Dakle, na početku suđenja, odnosno na žalbi, tražili su kaznu od najmanje tri godine zatvora, a u završnim riječima su
povećali svoj zahtjev na četiri godine zatvora bez mogućnosti pomilovanja, odnosno četiri godine zatvora.
"Bilo je 30 dana saslušanja, što je mnogo.
Na drugi dan suđenja ponuđen mi je dogovor: priznanje krivice za 100 lažnih zdravstvenih potvrda.
Zatim vrlo visoka novčana kazna u iznosu do 720 dnevnih stopa, što bi odgovaralo 72.000 eura po stopi od 100 eura dnevno.
I to na kraju, naravno, dovodi do oduzimanja licence za bavljenje medicinom.
"Da, presuda je očito bila farsa."
Na kraju krajeva, cijela stvar je unaprijed razmotrena između tužioca, sudije i mog advokata.
Presuda je dogovorena i, kako se na kraju ispostavilo, iznosila je 14 mjeseci uslovne kazne,
odgođene na tri godine, uz novčanu kaznu od 1.000 €.
To znači da je ukupno bilo pet optužbi.
Dakle, dvije optužbe koje se odnose na zdravstvene potvrde, a zatim po jedna za poticanje mržnje,
vrijeđanje javnog službenika i klevetu protiv kolege.
Dakle, dva optužbi su odbačena.
Također su me uvjerili da ću, nakon odsluženja ove uslovne kazne, moći napustiti Njemačku i vratiti se u Meksiko.
"To je bio pravi užitak za novinare, zar ne?"
Novinari su potom mogli pisati iznova i iznova 15 mjeseci kad god bih nešto rekao ili postao previše vidljiv u javnosti:
Da, dr. Binder, on je taj poznanik, luđak koji se suočava s krivičnim postupkom.
"Dana 22. juna, javno tužilaštvo mi je dostavilo optužnicu.
Istovremeno je objavljeno saopćenje za štampu u kojem su imenovani pojedinci:
Dr Walter Weber iz Winterhudea je optužen.
I čitav dan je moja slika bila izložena u podzemnoj željeznici.
U srednjem vijeku ovo se nazivalo 'stavljanje na stup sramote'.
"Savezni sud pravde mora, naravno, razmotriti gotovo 1.000 stranica žalbe koje je napisao advokat."
To znači da seci na Saveznom sudu za pravdu moraju pozabaviti time i potom napisati odgovarajuće obrazloženje.
I to bi moglo ići u oba smjera.
Dok sam bio u pritvoru, upoznao sam i ljude koji su godinu dana čekali na žalbu.
"Sudija, također tvrdolinijaš, koji još uvijek nije vidio razum i nije prihvatao nikakve argumente,
zatim mi je izrekao 200 dnevnih kazni od po 100 eura."
To znači da imam krivični dosje, naravno. To je 20.000 eura.
I ponovo smo uložili žalbu, još jednom, tvrdeći prvenstveno da nema naučnih dokaza koji bi podržali slučaj,
ali i da je član 278 potpuno neprikladan i da on zapravo predstavlja izopačenje pravde.
A sada, uprkos trenutnoj situaciji u RKI-u i RKI dosijeima, ovo je ponovo praktično
zanemareno, pometano pod tepih, proglašeno nevažnim.
Presuda je stoga konačna, i čini se da sam sada pravosnažno osuđeni kriminalac.
"Najveća kazna je da nam prijete zatvorske kazne u trajanju od tri do pet godina."
Još uvijek vise nadamnom kao mač Damokla.
Čak i profesionalna zabrana nametnuta doktorima, trogodišnja zabrana obavljanja profesije i novčana
kazna od 10.000 eura, za mene su sitnica, jer sam tri godine na bolovanju i ne mogu raditi.
Nakon ovog racije nisam mogao raditi.
Međutim, moji računi su i dalje zamrznuti zbog apsurdnih iznosa zapljene dok se postupak ne okonča.
Jedna banka je ukinula moj račun; svi moji računi su bili zamrznuti 15 mjeseci. To je boljelo.
"Oni žele da mi oduzmu profesuru, ali se to još nije dogodilo jer bih prvo morao biti
osuđen za poticanje mržnje i antisemitizam."
Srećom, međutim, to se nije dogodilo.
Pa, činjenica je da je sam Ured glavnog državnog tužioca uložio žalbu na ovu odluku magistrata.
U tom pogledu, stvar sada počinje ispočetka.
Hrabri doktori nisu mogli učestvovati u zločinu koronavirusa.
Njihova savjest i dužnost brige prema pacijentima im to ne bi dozvolili.
"Bilo je to jednostavno ludo, i rekao sam da ne mogu šutjeti o tome."
Porodično prezir i isključenje često su bili posljedice.
"Moj partner me je također tada ostavio.
Bila sam s njim pet i po godina, a on je također rekao: 'Da, ti se ne slažeš s ovim, ja se
pridržavam mjera i više ne mogu biti s tobom.'
Dakle, cijeli moj život se zaista raspao iza mene.
Dakle, čak su i neki članovi moje porodice isprva bili protiv mene.
"Što se tiče moje porodice, naravno da sam veoma sretan.
Moja supruga i moja najstarija kćerka – da, tu počinje emocija – bile su vrlo podržavajuće, dok drugi
članovi porodice to nisu bili, kao što je slučaj svugdje.
Međutim, ovi lični neuspjesi nisu ih naveli da posumnjaju u svoja uvjerenja ili svoje postupke.
"Definitivno se isplatilo. Definitivno se isplatilo preuzeti taj rizik, također i za nas same."
Njihovi zahvalni pacijenti i pristalice dali su svojim već zatočenim herojima koronavirusa snagu i podršku koja im
je bila toliko očajnički potrebna u ovim teškim vremenima.
"Kako si se osjećao u tim trenucima kad si čuo ljude vani?"
Bilo je neopisivo... Bilo je sjajno.
Ne možeš to reći...
"Ali smo mu rekli."
Kroz ovih 15 priča pokazali smo kako se sistem brutalno osveti onima koji se ne uklapaju.
Dokumentarci poput ovog su od ogromne važnosti u borbi protiv ove nepravde.
Molimo vas da i dalje podržavate naš rad. Ali danas se fokusiramo na heroje pandemije koronavirusa.
Uspio sam posjetiti sve te hrabre ljude. Čuo sam njihove priče.
I duboko me potreslo kad sam pogledao u njihove oči i iz prve ruke iskusio i osjetio šta je učinjeno njima i njihovim porodicama.
Progonjen, ganjan, izopćen. Društveno i ekonomski uništen.
Mnogo toga se ne može poništiti. Ali ih sada možemo podržati.
Moralno, osiguravajući da se ne zaborave, ali i kroz finansijsku pomoć.
Zato što se ti ljudi suočavaju s ekonomskom propašću.
Skupa krivična postupanja, zamrznuta sredstva, profesionalne zabrane.
Ovi časni doktori sada se suočavaju s propašću jer su tada dali sve od sebe.
Za njihove pacijente, za nas i za našu djecu.
A sada želimo biti tu za ove ljude.
AUF1 od danas prikuplja donacije za ove doktore.
Donirajte onima koji su tada riskirali sve i dali sve od sebe za nas.
Molimo donirajte sada! Svaki doprinos se računa. Hvala vam!