"Ez minden idők legnagyobb orvosi bűncselekménye. Példátlan méretű humanitárius katasztrófa."
"Ezt senki sem fogja megbocsátani neked."
"Kérem, azonnal hagyják el ezt a területet!"
"Mi vagyunk a nép! Mi vagyunk a nép!"
"Van nálad maszk? Kérem, vegye fel, különben hagyja el a teret!"
"A védőoltások többé-kevésbé mellékhatásmentesek."
"A szomszédságomban kilenc ember halt meg egyetlen nap alatt, miután beoltották őket a kollégiumunkban."
"Az orvosoknak, akik most oltanak, mindannyiuknak felelniük kell majd tetteikért. Legkésőbb Isten előtt."
"Itt nincs gyilkos vírus.
Itt nem orvosi világjárvány van, hanem bűnügyi világjárvány."
"Jelenleg valóban a be nem oltottak zsarnokságát éljük meg."
"Most már tényleg következetesen lépjenek fel a koronavírust tagadók és az oltásellenesek ellen."
"Itt egy demokráciát kell megvédenünk."
"A Corona-korszak borzalmai. Egyesek számára mélyre nyúlnak, mások számára úgy tűnik, hogy vége.
De azoknak az orvosoknak, akik a maszkok és védőoltások korában bátran ellenálltak az emberek
megmentése és védelme érdekében, még messze nincs vége.
Éppen ellenkezőleg, a nyilvánosságtól távol, a bosszúálló, könyörtelen és hatalmaskodó
rendszer még mindig üldözi, üldözi és kiközösíti őket.
Egy olyan rendszer, amely nem bocsátja meg, hogy a korona hazugságokkal szembeni ellenállást nagyrészt ezek az
orvosok tették lehetővé, amíg az emberiség elleni támadást mindannyian közösen vissza nem tudtuk verni.
Ha a globalista rezsim következő támadása az emberek ellen, amely napról napra támadóbbá válik, ha ez a következő támadás az
egészségügyi pályán keresztül terelődik el, akkor a másként gondolkodók a kívánt világkormány útjába fognak állni.
És különösen útban vannak azok az orvosok, akik nem a politika, a hadsereg és a gyógyszeripar parancsait követik,
hanem a hippokratészi esküvel összhangban továbbra is védőpajzsot akarnak nyújtani a betegeknek.
És ezért kell most hős orvosainkat a nyilvánosságtól távol, csendben elpusztítani.
A média által elhallgatott, bátor embereket megbüntetik, gazdaságilag és társadalmilag tönkreteszik, majd elfelejtik őket.
De mi nem felejtettük el őket.
Tizenöt ilyen bátor embert kerestünk fel a többiek nevében, akik nem működtek együtt a koronavírusos rendszerrel.
Németországban, Ausztriában, Svájcban és még Tanzániában is.
Mert a világnak tudnia kell a bátor orvosok sorsáról.
Megmutatjuk, hogy ezeket a csendes hősöket hogyan zaklatja, bántalmazza és üldözi a rendszer a mai napig."
"Az oltás megkezdését követő két héten belül az otthonokban haláleseteket jelentettek.
Igen, ez 2021 januárjában volt, és sírtam. Istenem, igen.
Tudtam, hogy nem hibázhatok.
De fogalmam sem volt róla, hogy ilyen gyorsan ilyen rosszra fordul a helyzet.
A nevem Sucharit Bhakdi. Szakterületem a mikrobiológia és a fertőző betegségek járványtana."
"Amikor ez elkezdődött, tudtam, már egy évvel korábban tudtam, hogy valami ilyesmi fog történni.
[A nevem Heinrich Habig. Általános orvos vagyok, a természetgyógyászat, az
akupunktúra és a manuális terápia doktora."
"Valójában elég korán rájöttem, hogy nem a lakosság egészségéről van szó, hanem hogy szándék áll mögötte, és hogy ez a szándék
nem csak bizonyos, mondhatni, téveszmék megvalósítását foglalja magában a lakosságban, hanem az ellenségképek kialakítását is.
[A nevem Thomas Külken. Általános orvos vagyok, és az antropozófiai orvoslásra specializálódtam."
"A sajtó gyilkos vírusként mutatta be. Ezért eleinte óvatosnak kellett lenni.
Nem is tudhattam volna jobban.
Csak az infektológiai és járványtani képzésem, valamint az Ehrengut oltási tanfolyam miatt gyanakodhattam arra, hogy valami
nincs rendben, amit még mindig tisztelettel tartok Hamburgban.
Kötelességemnek érzem a betegeket. Ennek irányelveit maga Hippokratész úr határozta meg.
És nem tudom jól elképzelni, hogy 2020-ban, a WHO hatására hirtelen megszeghetik ezt az esküt,
a betegek iránti orvosi elkötelezettség esküjét.
[A nevem Gerald Kienecker. Szemész szakorvos vagyok.
Továbbképzésem van patológiából, belgyógyászatból és intenzív terápiából."
"Az orvosok 60%-a meg volt győződve az intézkedések helyességéről.
És így képes voltam megnézni a kollégáimat, és aztán arra gondoltam, hogy miért vesznek részt ennyien?
[A nevem Dr. Walter Weber.
Hamburgban belgyógyász vagyok, pszichoszomatikus orvoslásra és rákkezelésre szakosodtam, és 53 éve vagyok bejegyzett orvos."
"Kezdettől fogva világos volt számomra, a klinikán szerzett tapasztalataim miatt is, amelyek szerint a
maszk alatt néha összeestek a visszalégzés miatt, hogy a maszk egészségügyi kockázatot jelent.
És még 2020-ban, a világjárvány kezdetén sem volt bizonyíték arra, hogy a maszkok bármilyen
módon védenének a vírusos megbetegedések ellen.
A nevem Wolfgang Urmetzer, aneszteziológus szakorvos vagyok, akupunktúra, természetgyógyászat és hagyományos
kínai orvoslás területén szerzett kiegészítő képesítéssel."
"Csak azért működött, mert az emberek annyira benne voltak a tömegpszichózisukban.
Mert a média egyszerűen belement a dologba. A média nélkül nem működött volna.
E nélkül a bombázás nélkül, mindezek nélkül... még az orvosi folyóiratokban, a szaklapokban is, milyen szemetet írtak!
Öt évvel korábban ezt nem engedhetted volna meg magadnak. Mindenki azt kérdezte volna, hogy még mindig megvan?
"Kezdetben sok... Hihetetlenül sok e-mailt kaptam ezekre az első videókra válaszul, az emberek megköszönték, hogy kihoztam
őket a félelmükből, és elmondták, milyen fontos, amit csinálok.
És rengeteg olyan videó volt, ami azt mondta, hogy lehetsz bátor.
És azt mondtam, miért vagyok bátor? Én csak egy fül-orr-gégész vagyok.
A fül-orr-gégész a nátha szakértője, mert ebből élünk.
És mindent tudunk a koronavírusokról. Tehát ebben a tekintetben kialakítottam egy véleményt.
Próbálom megnyugtatni az embereket, sürgősségi orvos vagyok, és ehhez nem kell bátornak lennem.
A nevem Dr. Bodo Schiffmann, fül-orr-gégész és sürgősségi szakorvos."
"Mindig is kritikus ember voltam.
Tehát ha valamit felülről diktálnak érvek nélkül, akkor nehezen alkalmazkodom hozzá, nem igazán teszem ezt elvből.
És mindig tudom, hogy ha valamit félelemmel és pánikkal, valódi érvek nélkül adnak el, akkor valami nincs rendben.
A nevem Ronald Weikl.
Nőgyógyász és általános orvos vagyok, aki természetgyógyászatra szakosodott, valamint társalapítója és elnökhelyettese az
MWGFD-nek, az Orvosok és Tudósok Társasága az Egészségért, a Szabadságért és a Demokráciáért nevű szervezetnek.".
"Egyszerre rágalmaztak és kriminalizáltak minket, és ez tényleg odáig fajult, hogy minket,
orvosokat egyszerűen komoly terroristákként kezeltek.
Azt, ahol a bejárati ajtókat felrobbantották, az orvosokat a földre dobták és a hátuk
mögé bilincselték a gyerekeik szeme láttára.
Igen, ez a helyzet, mert állítólag hamis egészségügyi bizonyítványokat állítottam ki a Büntető
Törvénykönyv 278. szakasza vagy mi is a neve alapján.
A nevem Rolf Kron, általános orvos és homeopata vagyok."
"Megpróbáltam azonnal tájékoztatni a politikusokat, újságírókat és orvos kollégákat a
Corona-történet összes hibájáról, de soha nem kaptam választ.
Még egy olyan válasz sem érkezett, hogy "Thomas, te megőrültél" vagy valami hasonló, egyszerűen csak nem válaszolt.
Ez nagyon ijesztő volt.
Aztán rájövök, hogy két ügyvéd is részt vett a letartóztatásomban, mind a rágalmazó, mind Aargau kanton polgármestere, azaz
ügyvédek, azt hitték, hogy többet tudnak a koronavírusról, mint én, az immunológiából és virológiából doktorált orvos.
Úgy értem, ez mindent elmond, nem igaz?
Szóval, és ez az, amiért ez az egész dolog igazán felpezsdített engem.
Nem fogom hagyni, hogy két nagyképű laikus, akiknek fogalmuk sincs, miről beszélnek, miről szól a Corona, lehangoljon.
Nem vagyok az a fajta ember, akinek mindig igaza kell, hogy legyen. Ülnek a parlamentekben és így tovább.
De ha nekem van igazam, akkor kiállok a jogomért.
És mindenekelőtt a lakosságról, a lakosság tájékoztatásáról szólt.
És ez nem csak egy triviális ügy volt, hanem élet-halál kérdése.
A nevem Thomas Binder, kardiológus és belgyógyász vagyok, immunológiából és virológiából doktoráltam."
"Az egész egy ostobaság volt, beleértve az idősek bezárását az idősek otthonába, és azt, hogy nem engedtek be több látogatót, és
hagyták őket magányosan és egyedül meghalni látogatók nélkül, és mindenekelőtt a gyerekek bántalmazását és a
hónapokig tartó bezárást, az óvodák és iskolák bezárását.
Nagyon sok olyan gyermeket kezeltem és tapasztaltam, akik súlyosan depressziósak lettek ez idő alatt, akiknek valóban
rémálmaik voltak, akiknek alvászavarai voltak, akiknél étkezési zavarok alakultak ki, akik vagy sokat ettek, vagy egyáltalán nem
ettek semmit, akik hosszú éveket töltöttek azzal, hogy a mobiltelefonjukon,
számítógépükön vagy játékkonzoljukon szórakoztak.
Azt mondták, hogy nem akarnak tovább élni, mert néhány gyermeknek ez volt a fél élete, ezek az intézkedések.
Egyszerűen őrület volt, és azt mondtam, hogy nem tudom elhallgatni.
A nevem Dr. Carola Javid-Kistel, a homeopátia doktora vagyok."
"Észrevettem, hogy a rendelőm hirtelen kiürült, amikor a világjárvány kitört, és a kantoni kórház, ahol
akkoriban a szolgálatomat, a sürgősségi szolgálatomat kellett végeznem, hirtelen teljesen kiürült.
A kórház üres volt, hazaküldtek bennünket, még csak meg sem jelenhettünk az ügyeletre, mert az a kantonális kórháznak pénzébe
került volna, és egyáltalán nem értem az orvos kollégáimat.
Ebben a rotációban 70 másik háziorvos kolléga teljesít szolgálatot, és csak öten merték aláírni azt a levelet,
amelyet annak idején a svájci egészségügyi miniszternek írtam.
Tíz ember azt mondta, hogy őrült vagyok, hogy amit csinálok, az veszélyes, és ez vezetett ahhoz, hogy úgy döntöttem, csatlakozom
az ellenálláshoz, abban az értelemben, hogy azt mondtam, hogy nem veszek részt benne, és hogy
orvosként az a dolgom, hogy felemeljem a hangomat.
A nevem Andreas Heisler, általános és belgyógyász szakorvos vagyok, és 20 éve dolgozom háziorvosként saját praxisomban."
"Valóságos hajtóvadászat kezdődött az orvosok után, akik nem voltak hajlandók engedni.
Így volt ez kezdetben a keresés itt az egyszerűen fiktív vád alatt: bizonyítványok kiállítása vizsgálat nélkül.
Aztán megnézték az itteni aktákat, látták, hogy mind itt vannak, hogy a vallomások dokumentálva vannak.
Azokat a betegeket, akik itt voltak, és akiknek tőlem volt igazolásuk, utólag is megkérdezték, hogy a rendelőben
voltak-e, miért voltak a rendelőben, miért nem a háziorvosuktól kértek igazolást, hanem távolabb, Staufenben.
Tehát tényleg a végére jártak a dolognak, és közvetve, a rendőrségen keresztül tudom,
hogy e kutatás után a vádat valójában ejtik.
Aztán egy tanár, aki az iskolájában ellenőrzi a diákok és a kollégák bizonyítványait, feljelentett engem.
A rendőrségen pedig egyszerűen azt állította, hogy látta a bizonyítványokat, de a
bizonyítványok tulajdonosai egyáltalán nem voltak betegek.
Tényleg azt kell mondanunk, hogy ez a bírósági tárgyalás minden szempontból abszurd volt, egészen addig a tényig, hogy a
bíró annyira elfogult volt, annyira pánikba esett a vírus miatt.
Muszáj volt - bár a tárgyalóteremben már nem volt kötelező a maszk, az egész bírósági épületben - FFP2 maszkot és bizonyítékot
kértek kifejezetten erre a tárgyalásra, és állandó szellőztetés volt, és amikor mondtam valamit, ami felbosszantotta,
mindig fertőtlenítette a kezét és ... szóval bizarr volt.".
"Lényegében már felkészítettük a maszkos igazolásokat tartalmazó aktákat, vagyis a csak a maszkos igazolások miatt érkező
betegek aktáit egy ilyen helyzetre, de mégis meglepett bennünket, hogy viszonylag későn került sor erre a razziára.
Ez persze azt is jelenti, hogy biztosan lesz néhány álmatlan éjszakád, amíg valamennyire megbékélsz a helyzettel,
aztán tudod, hogy valami küszöbön áll, hogy nyomozás folyik, hogy büntetőeljárással kell számolnod."
"Engem hívtak az emberek, Kienecker úr, oltassam be magam?
Kiabáltam a telefonba: Nem!
Egy következményekkel járó nem. Jött a végrehajtó, és mindent a feje tetejére állított.
Kienecker élettársának, Claudia Schöne-nek is szörnyű dolgokat kellett átélnie.
Az volt a helyzet, hogy ezt a házkutatást vagy a behatolást, a rendelőmbe való betörést egyáltalán nem engedélyezte bíró.
Minden egyes rendőrtisztet - négyen voltak - és a rendőröket is megkérdeztem a bírósági végzésről.
Mindannyian megtagadták a nevük megadását vagy a személyi igazolványuk felmutatását.
Tehát mindenekelőtt tudták, hogy valamit rosszul csinálnak.
Végül az egyikük, aki kitálalt, vallomást tett, és azt mondta, hogy az egészségügyi osztály vezetőjének
megbízásából jöttek, hogy ellenőrizzék a dolgokat.
Bárki, aki ismeri az ilyen autoriter rendszerek szlogenjeit, tudja, hogy ez mit jelent.
Ez agressziót jelent, ez azt jelenti, hogy erőszakossá válik, ez azt jelenti, hogy nagyon drasztikus lesz.
Az összes ember folyamatosan kereste Önt azzal, hogy közeledett Önhöz, tehát mindig kerestek valamilyen fizikai kontaktust.
Ez azt jelenti, hogy vissza kell vágnod. Igen? Például így. Ez tiszta provokáció volt.
Okot kerestek a harcra. Aztán hirtelen egy segélykiáltást hallottam: Gerald, Gerald, igen?
Aztán benéztem ezen a kapualjon, a tanácsadó szoba hátsó részében, és láttam, hogy egy fekete, hatalmas alak fut
Claudia után, magasra emelt ököllel, ütésre emelt ököllel.
Kérem, maradjanak hátul!
Halló? Gerald? Halló, Gerald? Itt a közrendvédelmi hivatal.
Kérem, menjen el, aztán hozzám se nyúljon! Menjetek el! Menj el!
Menj el! Nincs jogod itt maradni! Takarodj innen!"
"Nos, ahhoz képest, amit a kollégáktól hallottam, szerencsém volt a házkutatással.
Tehát nem voltak feketék, nem volt erőszak, nem voltak, amit általában hallani szoktunk, feldúlt lakások,
vagy bármilyen tönkretett dolog, semmi ilyesmi nem volt.
De volt egy másik helyzetem is, ami egyszerűen hihetetlen, hihetetlen és végső soron perverz volt.
Szóval a rendőrök reggel hatkor becsöngettek, senki nem nyitott ajtót, mert nem hallottam csengőt, és hátul van egy
oroszlánunk, aminek van egy gyűrűje, és azon dörömböltek.
Felébredtem, és akkor láttam, hogy a birtok körül, nem is tudom, tíz vagy tizenkét rendőr volt reflektorokkal,
Úgyszólván körbevették az épületet, és aztán négy vagy öt embernek sikerült bejutniuk,
Tanúként akartak bevonni egy beteg ellen indított perben, aki maszkot viselt Nürnbergben, ez volt a háttér.
Ez volt a procedúra délben, idő vég nélkül, én vezettem volna, megmutattam nekik, itt vannak a papírok, itt
a táskám, minden be van csomagolva, én magam vezetek.
Nem, ők vittek magukkal.
Lefektették a lányomat, ő még mindig az ágyban volt és aludt, teljesen sötétben,
reflektorral, azaz zseblámpával világított az arcába.
Ezek egyszerűen traumák, amelyek szerintem szisztematikusak.
Tehát tényleg olyan konkrétan utasítják őket, mert ennek semmi értelme.
Aztán elvittek engem, két rendőr, ebben a kisbuszban Nürnbergbe, ami szintén nem luxus, ilyesmiben utazni, rácsok mögött.
Ezután még egy-két órát a nürnbergi kerületi bíróság földalatti termében, a cellában voltam,
mert, mint mondtam, korán volt, túl korán volt.
Az is egy élmény volt, tehát egy páncélteremben vagy, olyan vibrálása van, mintha mélyen a börtönben lennél,
aztán egy ponton a rendőr kivitt onnan, majd egyenesen a tárgyalásra vezetett, csak úgy tanúvallomásként.
Tehát ez egyszerűen túlmutat a törvényen és a renden."
"Svájcban Dr. Binderre is különleges módon rátörtek.
A kifogás erre több mint furcsa volt.
Igen, engem elsősorban nem egy hatóság vagy az állam üldözött, de egy általam jól ismert rágalmazó azt állította, hogy fenyegetőzöm,
hogy fegyverem van, és hogy pszichiátriai előéletem van.
Aztán értesítettük Aargau kanton rendőrfőnökét, aki ezt követően elindította ezt az őrült
akciót, amelyben összesen 60 rendőr vett részt.
Ez 2020. március 12-én volt, amikor egy hétre el akartam menni nyaralni.
És mielőtt végeztem volna, úgy fél tizenegy körül, befejeztem volna, és nem sokkal tíz után
akartam egy eszpresszót inni az ottani kis konyhában.
Aztán csak elsétáltam a bejárati ajtó mellett, amely üvegből készült.
És akkor láttam a rendőröket a bejárati ajtón keresztül, kint a folyosón.
A felfelé vezető lépcsőn körülbelül öt-tíz, a lefelé vezető lépcsőn körülbelül öt-tíz, és tényleg a
keményvonalas rendőrök fényes golyóálló mellényekkel és a rendőrtisztek a rendelő ajtajára mutattak.
Azonnal visszamentem a számítógépemhez, és írtam egy tweetet a Twitteren a következő
szöveg mentén: "Segítség, a rendőrség jön értem.
Ez nagy port kavart a közösségi médiában.
És akkor még a lányomat is fel tudtam hívni, mert azt gondoltam magamban, hogy igen, most mi lesz velem?
A végén lelőnek, és azt mondják, hogy önvédelem volt, ezért szeretném tájékoztatni bizonyos embereket, hogy
mi történik, mert akkoriban ez egy ijesztő helyzet volt.
Aztán felhívtak a mobilomon.
Egy hölgy volt, azt mondta, igen, helló, jöjjön ki az ajtón, a rendelő ajtaján kívülre.
Igen, miért kellene az ajtóhoz jönnöm? Igen, akkor majd elmondjuk - mondta.
Igen, és akkor kirohantam a mobiltelefonnal a kezemben, a mobiltelefonnal a bal kezemben, és kinyitottam az ajtót,
és ő azt mondta nekem: "Tartsa a mobiltelefont a kezében, hogy utasításokat adhassak, nyissa ki az ajtót most!".
Kinyitottam az ajtót: És így lépjen ki, és emelje fel a kezét!
A bal kezemben volt a mobiltelefonom, a jobb kezemet felemeltem, aztán megint tengelyt fordítottam, hogy lássák, hogy nincs nálam
tíz Kalasnyikov, kézigránát és hasonlók, pedig egyáltalán nem volt nálam fegyver, erőszaknak
semmi jele nem látszott, azt mondták: Hozzáférés!
És akkor körülbelül hárman ugrottak rám, lerántottak a földre, a fejem a földre esett, volt egy kis seb, semmi komoly, de mindig
vérzett egy kicsit, és akkor hasra feküdtem, és összekötözték a kezemet a hátamon, és így tovább, nehéz
megbecsülni az időt, de az az érzésem, hogy néhány perc után azt mondtam, hé, fiúk, nem kapok többé levegőt.
Volt egyszer egy híres eset az Egyesült Államokban egy színesbőrű emberrel, és igen, felállhattam.
Aztán két rendőr jött ki a liftből, és én megismertem őket.
Igen Thomas, gyere le, nyugodj meg, és most megnézzük, és így tovább.
Miután letartóztattak, egy óra múlva rájöttek, hogy nem szegtem meg semmilyen törvényt, ezért nem lehetett letartóztatni.
De aztán egy orvost küldtek hozzám, hogy ellenőrizze, alkalmas vagyok-e a tárgyalásra, bár nem lehetett bebörtönözni,
és ő önveszélyesnek és koronaelmebetegnek nyilvánított.
Kitalált egy új diagnózist, amely sehol sem található az ICD-ben.
A feltételezett fegyverem a katonai pisztolyom volt, de azt otthon tároltam.
1980-ban csatlakoztam a svájci hadsereghez, természetesen muszáj volt, akkoriban orvostanhallgatóként az egészségügyi
alakulat tagja voltam, és ott a fegyverzet nem támadó puska, hanem pisztoly, ami személyi lőszer volt.
Később főhadnagyként megtartottam, és amikor 15 évvel ezelőtt kiléptem a hadseregből, otthon tároltam, lőszer nélkül,
és ez Svájcban teljesen normális és legális; általában a katonaság után is megtartja az ember a személyes fegyverét.
És 15 évig ott tárolták.
Amikor letartóztattak, a rendőrök természetesen megkérdezték tőlem, hogy hol van a fegyver, hol van a fegyver?
Milyen fegyver? Igen, pisztolya van. Igen, várj, a katonai pisztolyomra gondolsz?
Igen, 15 éve otthon van a raktárban.
Aztán megmondtam, hogy hol, azt is megmondtam, de nem most fogják megkapni, valahogy éjfélkor?
A feleségem megijedt, szívrohamot kap, ha most bemegy, kérem, holnap hozza el.
Még hajnali egykor bementek a feleségem házába, ő nem hallotta a csengőt, ezért a kulcsommal bejöttek a
földszintre, és Rambo-stílusban megtámadták az ágyban.
Lehet, hogy még agyvérzést is kapott aznap este, szóval nagyon, nagyon nehéz volt,
szóval ez a Rambo, hihetetlen, amit ott műveltek.
Aztán először 36 órára egy elkülönítő cellába kerültem.
A köznyelvben ez egy gumiszoba, minden igaz, kivéve, hogy ez nem gumi, ez csak egy elkülönítő cella, az ágy pedig csak egy
matrac, a WC és a mosdó pedig úgy van kialakítva, hogy ne tudd felakasztani magad, vagy megsebesíteni magad, vagy bármi ilyesmi.
És 36 órán át voltam ott anélkül, hogy tudtam volna, miért vagyok ott, anélkül, hogy előtte ügyvéddel találkoztam volna,
úgy értem, ez az egész komolyan illegális volt, nem igaz?
Aztán 36 órán át egyedül voltam húsvétkor, nem igaz?
Húsvét napján, vasárnap, ott feküdtem ezen a matracon, és többnyire az ágyon mászkáltam, ugye?
Az első dolog, amit tettem, az volt, hogy elvettem ezt a matracot a faltól, hogy körbe tudjam járni az ágyat.
Senki sem tud 36 órán át az ágyban feküdni, ugye? Nincs szék, nincs semmi.
És persze sok időm volt gondolkodni rajta, és igen, gondolkodtam rajta, szóval mi folyik itt?
Nem értem, ugye?"
Dr. Bodo Schiffmann a helyzet miatt elhagyta hazáját, és most családjával Tanzániában él.
Korábban Németországban több razziát is el kellett viselnie.
"Házkutatást tartottak a magánszobáinkban és a rendelőnkben, és utána nagyon megrázott bennünket.
És ez 2021 februárjában volt.
A házkutatásaim fő célja, hogy a szomszédok tudomására hozzam, és megfélemlítsem őket.
És az a helyzet, hogy ez traumatizál téged, mert számomra ez egy fegyveres rablás, amit az
állam hajt végre, mert elveszik tőled a dolgaidat.
És mi tényleg olyanok voltunk, hogy amikor egy postás jött, vagy valami ilyesmi, mindig azt hittük, hogy megint jön a rendőrség.
Mindenesetre eljöttek.
El kell képzelni, hogy itt az volt a kérdés, hogy kiállítottak-e néhány maszkigazolást, és el akarták
kobozni az összes betegaktánkat, amelyben 85 000 beteg volt.
És tudni kell, hogy a rendelőben tartott első házkutatás után az ügyészség hivatalosan is lezárta az ügyet.
Más szóval, megnézte az igazolásokat, majd azt mondta, hogy igen, ezek jogosak, ez rendben van.
És hivatalosan ejtette az ügyet, miszerint állítólag hamis maszk tanúsítványokat állítottunk ki.
És mégis újra eljöttek. Ez különleges ízt ad az egésznek.
[Valaki bejön, és mutat egy darab papírt. Még egy ügyész is volt ott.
És rögtön meg is mondta, hogy ugyanazok a berendezések vannak a gyakorlótermeinkben.
Aztán azt mondták, hogy menjek a műtőbe, és a feleségem egyedül volt ott.
A gyerekeink pedig az emeleten voltak. Mi is bementünk a gyerekszobákba.
Valamit elvettek a gyerekektől, amit nem szabad.
Egy gyakorlat tönkretételéről volt szó.
Világos, mármint, ha ... elveszik a dolgokat, és akkor egy bíró is aláírja, hogy 85.000 beteg adatait lehet megnézni.
Ez volt tehát az oka annak, hogy abbahagytam a panellakás orvosként való praktizálást.
Ez azt jelenti, hogy mindkét egészségbiztosítási engedélyünket visszaadtuk".
A Mexikóba menekült Dr. Carola Javid-Kistel-t a hatóságok többször is meglátogatták, még távollétében is.
"Tehát vádat emeltek ellenem, mert maszkmentességi igazolásokat állítottam ki a betegeimnek.
Azt kell mondanom, hogy a gyermekek és serdülők 80-90 százalékát kezelem, és rengeteg igazolást állítottam ki.
És rengeteg oltási bizonyítványt állítottam ki, és ez később is ösztönzőleg hatott,
ezért került sor ezekre a rendőrségi razziákra.
Ez az egész aztán még háromszor megismétlődött, mígnem ténylegesen meghúztam a szakítókötelet, és alapvetően csak
bezártam magam a rendelőbe, és otthon is bezártam magam.
És a harmadik rendőrségi razzia után, ami 2022 februárjában, február elején történt, olyan súlyos poszttraumás szorongásos
zavar vagy poszttraumás stressz zavar alakult ki bennem, hogy tényleg mindenhová bezárkóztam, és csak kiválasztott embereket
engedtem be a rendelőmbe vagy az otthonomba, hogy rémálmaim voltak, hogy azt álmodtam, hogy elvisznek, hogy nem csak az
aktáimat viszik el, hanem elvisznek és bezárnak, és aztán még arra is rá akarnak kényszeríteni, hogy beoltassam magam
koronavírus ellen, és hogy álmomban egy kés volt a kezemben, és aztán megszúrtam magam, és hideg verítékben ébredtem.
És ez volt az az idő, amikor azt mondtam, hogy feltétlenül el kell hagynom Németországot, és lefoglaltam egy mexikói nyaralást."
A nyaralásból két év lett. Két újabb rajtaütés következett a távolléte alatt.
Dr. Javid Kistel nem akart visszatérni Németországba. De ami hiányzott neki, az a családja volt.
"Családos ember vagyok.
Nekem is van három felnőtt gyermekem, négy unokám, és természetesen van egy anyám
Németországban, egy mostohaapám, testvéreim és így tovább.
És most már két éve nem láttam sokukat - a legtöbbjüket -, szinte egyáltalán nem is, amikor Mexikóban voltam.
Aztán egyszerűen csak el mertünk menni egy randira Svájcba, Zürichbe.
Én pedig azt mondtam, hogy oké, Svájc nem Németország. Svájc semleges.
Svájc sem tagja az EU-nak. Minden rendben lesz.
Sajnos nem érdeklődtem, hogy van-e ellenem elfogatóparancs, mert valahogy időközben.
Arra gondoltam, oké, nemzetközi elfogatóparancsot valójában csak erőszakos bűncselekmények, főbenjáró bűncselekmények, tehát
gyilkosság, nem is tudom, emberölés, terrorista szervezet létrehozása, emberkereskedelem,
fegyverkereskedelem, vagy valami ilyesmi miatt lehet kiadni.
Aztán azt mondtam, hogy oké, én egyáltalán nem tartozom ebbe a körbe a bizonyítványaimmal.
Nem merik. Igen, távolról sem.
2023. december 1-jén, tehát tavaly érkeztem a zürichi repülőtérre.
Az útlevelemet is bemutattam, amikor beléptem az országba, az útlevél-ellenőrzésen.
És láttam, hogyan változott meg az ott lévő tiszt arca, aki átvizsgálta.
És rögtön azt mondta nekem: valami van ellened Németországban.
Nem engedhetem át. Most velem kell jönnöd.
És akkor azt mondták, hogy igen, most már be kell zárnunk, hogy úgy mondjam, és egyelőre egy
kétszer két méteres cellába zártak, egy ilyen szobába.
Teljesen le kellett vetkőznöm, és teljesen áttapogattak.
Éppen csak meg tudtam akadályozni, hogy a testnyílásaimba nyúljanak, mert azt mondtam, hogy soha semmi közöm a drogokhoz,
soha életemben nem szívtam el egy jointot sem, és sehol nem rejtegetek drogot, szóval ne
csináld ezt, különben nagyon hangosan sikítok!
És ez a 16 maszkos igazolás miatt volt. Európai elfogatóparancs 16 maszkos igazolás miatt!
Nem hittem, hogy ez lehetséges, és folyton kérdezősködtem, és le akartam fényképezni, hogy azonnal elküldhessem az ügyvédemnek.
Aztán azt mondták, hogy ez nem megengedett, és persze mindent elvettek tőlem.
A pénzem, az útlevelem, a mobiltelefonjaim, a csomagjaim, mindenem eltűnt.
Akkor teljesen egyedül voltam ebben a cellában, és azt gondoltam, oké, a világnak vége.
Ezután összesen tizenkét napig voltam őrizetben, tizenegy napig Zürichben.
És akkor tárgyaltam a svájci ügyvéddel, akit még be kellett hívni, nem tárgyaltam, nem, azt mondta, hogy egyszerűen adjam
ki magam Németországnak, mert ha nem adom ki magam, akkor a kiadatási eljárás Svájcban akár egy évig is eltarthat.
És 30.000 eurós óvadék ellenében, amelyet a családomnak nagyon rövid idő alatt kellett előteremtenie - egyikünknek sem volt
ennyi pénze -, december 12-én aztán kiengedtek a schwäbisch gmündi börtönből, ahová 11-én szállítottak át - tehát még
egy napig Schwäbisch Gmündben voltam -, és akkor szabadultam."
Dr. Bianca Witzschel ellenálló orvosként maradt szülőhazájában, Németországban.
Ez lett a veszte.
2023 februárjában a szász igazságszolgáltatás letartóztatta és előzetes letartóztatásba helyezte.
A vád dokumentumhamisítás volt több mint 500 esetben a maszkigazolások és oltási igazolások kiállításához.
Beszélni szerettünk volna a bátor orvosnővel, Dr. Witzschellel a bebörtönzése alatt, de a börtön
megakadályozott minden kapcsolatfelvételi kísérletet.
Bianca Witzschelt még csak nem is tájékoztatták többszöri megkeresésünkről, és nem kaptunk engedélyt a forgatásra.
Az ismételt kapcsolatfelvételi kísérletek nem vezettek eredményre.
Bianca Witzschel orvosnő közel másfél évet töltött az oltási rendszer koronavírus-börtönében.
"Nem voltam tudatában semmilyen bűntudatnak.
Az összes bizonyítványt szépen mappákba gyűjtöttem, mert azt hittem, hogy itt valami jót teszek.
Nyugodtan állíthatom, hogy minden olyan beteggel, akinek igazolást állítottam ki, személyesen találkoztam, vagy
tudtam, hogy ezek a betegek léteznek, és hogy panaszaik vannak.
Tehát egészen addig a pontig, amikor ez a keresés hirtelen betört, mint egy rajtaütés, valójában
biztos voltam benne, hogy velem nem fog megtörténni.
És akkor ott volt ez a 2020. december 16.
Akkoriban otthon voltam, mert néhány héttel korábban eltört a csigolyám egy esés során.
Nyolc hétig nem tudtam dolgozni, mankóval és fűzővel kellett járnom.
Éppen nyolc óra után volt, amikor a feleségem hirtelen megszólalt: "De hát annyi rendőrautó hajtott felénk.
Mi folyik itt? Még mindig az ágyban voltam, aztán felkeltem.
Aztán jöttek: Házkutatási parancsunk van, és át kell kutatnunk az egész házat.
Csak arra gondoltam, hogy kérem, mi? Igen, a maszk tanúsítványai miatt.
Mit keresel a rendelőmben, a házamban? A rendelőmben talán, de miért kutatod át? Ezt másképp is tisztázhatjuk.
Igen, megvan a rend, mindent át kell nézniük.
Aztán ez a tíz ember végigment az összes szobán, elvették a laptopokat, mobiltelefonokat, még a feleségemtől is - a lányom
még itt volt -, átkutatták a gyerekek szobáit, kinyitották az összes szekrényt,
éjjeliszekrényt, mi van ott, mi köze van az igazolásokhoz?
Az egész dolog négy órán át tartott, és ezzel egy időben házkutatás folyt a rendelőben - a segítőm hívott fel,
aki itt adminisztratív munkát végzett -, ahol a segítőmre a nyomozást végző vezető rendőrtiszt ráförmedt:
Tanúskodnia kell, hogy a főnöke bűnöző.
Ezt aztán szóról szóra jegyzőkönyvbe vettük a bíróságon.
Szóval volt egy ilyen előítélet, megfélemlítették, tényleg nagy problémái voltak utána.
Mi is, nos, én úgy voltam vele, mintha megrázott volna, gondoltam, ilyen nincs, és úgy érzed, mintha megerőszakoltak
volna, megvertek volna, és utána teljesen kimerültél.
A gyermekek különösen érintettek, és a gyerekeknek is tömeges panaszaik voltak.
Nem tudtak tovább koncentrálni. Hányingerük, fejfájásuk volt.
Néhányan összeestek az iskolában a maszk alatt, és sok-sok szülő volt itt a rendelőmben, akik ezt sírva mesélték el nekem, köztük
gyerekek is, akik sírtak, és teljesen világos, hogy orvosként nekem itt cselekednem kell,
és igazolást kell adnom ezeknek az embereknek.
Egy különösen szomorú példa, sok szomorú példa a betegekről, egy fiatal lányé volt, aki 2020 novemberében
jelentkezett az édesanyjával a Bajor-erdőből, és a lány masszívan reagált a maszkra, hányingerrel,
Fájt a feje, elment az étvágya, és az anya megkért engem - a gyermek is jelen volt -, hogy állítsak ki egy ilyen igazolást.
Természetesen megtettem, és hat hónappal később, 2021. május 6-án visszatérnek.
Azt gondolom magamban, hogy kell még egy bizonyítvány?
Igen, szükségünk van rá. Hamarosan úrvacsorai ünnepségünk lesz, és szeretnénk, ha lenne egy jelenleg érvényes bizonyítványunk.
Az áldozási szertartás május 9-én volt. Tudomásom szerint május 9-én volt, és a következő hétfőn az édesanya felhívott, és
szörnyű dolgokat mesélt, és azt mondta, képzeljék el, ülünk a templomban a rokonokkal, a lányunk nagyon várta ezt az áldozást,
a pap bemegy a ministránsokkal, és hirtelen megállítja a misét, mert észreveszi, hogy ez a lány az első sorban vagy a padban nem
visel maszkot, behívja a lány édesanyját a sekrestyébe, megszakítja a misét - mindenki vár, mindenki ezt a
lányt nézi -, majd azt mondja: Igen, van igazolványa?
És akkor látja, hogy az igazolás Weikl-től van: "Igen, ez a maszkos orvos, ez nem lehet, jöjjön a rendőrség,
szerintem az egész dolog több mint 30 perc késést okozott".
"A rendőrség megkérdezte tőlem: viselhet a lánya maszkot vagy sem? És én azt mondtam: nem.
- Ahogy a pap reagált, az túlzó és rossz volt, és ez tönkretette az áldozást."
"Olyan kimondhatatlanul érzéketlennek találom ezt egy olyan lelkipásztortól, akinek
valójában az emberek jólétéről kell gondoskodnia."
"Reggel 6-kor jöttek és majdnem betörték a bejárati ajtót.
A zaj persze arra készteti, hogy lemegy a földszintre, és megnézi, mi folyik ott.
Aztán csak betettem a lábam az ajtó elé, és kinyitottam.
Azt mondtam: Igen, rendőrség, önök most az orosz maffia, amelyik a kabarénkból kölcsönözte az egyenruhát?
Először a személyi igazolványát és a házkutatási parancsot szeretném látni. Nem, most azonnal nyissa ki az ajtót!
Akkor azt mondom: Nem, előbb látni akarom a házkutatási parancsot.
Nem, most azonnal nyisd ki az ajtót! És a nyomás az ajtón egyre nőtt.
Egy 2 méteres szekrény volt odakint, erősen felfegyverkezve, egy nagy arzenálnyi ember volt odakint.
És igen, és többé-kevésbé belöktek a váróterembe.
Arra akartak kényszeríteni, hogy viseljek maszkot a házamban, ezért azt mondtam, hogy
semmiképpen nem fogok maszkot viselni a házamban.
Igen, egyébként azt hiszem, ez egy kicsit túl messzire megy.
Aztán a váróteremben tartottak.
Mint mondtam, ügyvédet kellett volna hívnom, hibát követtem el, mert a kezemben volt a telefonom,
és azt mondtam, hogy most hívom az ügyvédemet.
Nem, nem hívsz fel senkit! Látta, hogy a nadrágom hátsó zsebében van a mobiltelefonom.
Aztán ezt is elvették tőlem.
Elvittek két mobiltelefont, két laptopot, merevlemezeket, adóügyi aktákat, igen, még a betegleveleket is elvitték
az emeleti magánlakásomból, amelyek a komódon hevertek.
Igen, még egy emeleti bérlakásba is betörtek.
Átkutatták a pajtát és átkutatták a garázsokat.
Ezt tényleg meg kell adnod magadnak. Mit keresnek? Mit keresnek?
Szóval, nem lepődtem volna meg, ha valahol a garázsomban találtak volna gyerekpornót, nem tudom, hogyan, vagy egy
zacskó kokaint a pajtámban, hogy valahogy letartóztassanak.
Nem tudom, nem tudom. Szóval, tényleg úgy érzed magad, mint egy komoly terrorista.
És ez már most kezdi kivetni a hatását.
Azt mondom, hála Istennek, hogy egyedül voltam aznap reggel, mert nem hiszem, hogy a fiam ilyen könnyen túlélte volna.
És mindenekelőtt az, hogy a sajtó végül mit csinál belőle.
Egy fotót tettek az újságba, amelyen kék vödröket cipelő rendőrök hosszú sora látható.
Igen, és sok bizonyítékot foglaltak le.
Hihetetlen nagy rendetlenséget hagytak itt, tényleg hihetetlen volt.
És igen, mi marad, ha elmennek?
Itt ültem reszketve, igen, és jöttek a betegeim, és ez a feszültség is - könnyekben törtem ki, mert
az ember tényleg úgy érzi... nem is lehet leírni."
Heinrich Habig munkássága is leírhatatlan volt.
Az ügyészség hívatlan látogatása őrizetbe vétellel végződött.
"Abból, amit aznap hallottam, az ügyészség azzal vádolt meg, hogy például helytelen oltási igazolásokat állítottam ki, vagy
oltóanyag helyett konyhasót adtam be, és mindezt 6000 betegnél.
Valamikor délelőtt 10 órakor - egy átlagos munkanapon - kinyílt az ajtó, és a bochumi ügyészség egyszerűen besétált.
Azt gondoltam, mit csináltam rosszul?
Mindent fel kellett bontani, át kellett nézni, minden papírt összegyűjtöttek, néhány oltási tételt, a szemeteseket, a
papírhulladékos kukákat, ahol esetleg gyanús dolgok voltak, fecskendőket és így tovább, mindent összegyűjtöttek.
Azok az emberek, akik a praxisomból jöttek, úgymond magukkal vitték őket, amikor eljöttek hozzám, és azt mondták:
Ha van oltási kártyája, jöjjön velünk, csinálunk egy vérvizsgálatot! És néhányan az ügyvédjüket
akarták, ami nem volt engedélyezve és így tovább.
Sok pénzt akartak találni, és nem találtak, mert azt állították, hogy a betegek horribilis összegeket fizettek nekem oltási
kártyákért, amit az ügyészség a tanúvallomások miatt már nem tudott fenntartani az ítéletre vonatkozó beadványában.
És akkor az ügyész hirtelen azt mondta a feleségemnek: "Ó, most jutott eszembe, én is feljelentelek, én is nyomozok ellened.
Csak úgy a semmiből. Hogy jutott ez eszébe?
Nos, és akkor azt mondták, hogy most bemegyünk a lakásodba, mondd meg, hol van a lakás, különben betörjük az ajtót.
Aztán a házunkban kerestek bármit is.
Feltételezem, hogy most is ezt tennék, valószínűleg néhány naponta házkutatást tartanának nálam valamilyen váddal.
Aztán beköltöztünk egy különálló épületbe, amely a feleségem testvérének a tulajdona volt, aki felajánlotta
nekünk a dortmundi ingatlant, így hát elköltöztünk, beköltöztünk, és onnan vezettük a rendelőt minden nap.
Más szóval, eladtam a dolgokat, vannak embereim... polcok, asztalok, székek, minden, ami többé-kevésbé megvan a
rendelőben, és amit nem tudsz olyan gyorsan valahova elhelyezni.
Az ügyészség ezután azzal vádolt meg, hogy szándékosan kevesebbért adtam el a dolgokat, mint amennyit értek, mert nagyon gyorsan
pénzre volt szükségem, hogy finanszírozni tudjam a szökésemet.
Így most végre volt okuk rá.
Tehát képzelje el, hogy reggel közlik önnel, hogy ma látogatás lesz, aztán 7.30-kor felveszik,
elviszik egy ilyen szobába, igen, és ez a nő már ott vár.
De most nem vesznek fel reggel 8.00-kor, 9.00-kor, 10.00-kor, 11.00-kor, senki sem szól neked.
És akkor azt mondom: Miért, mi lesz a látogatással?
Nem tudjuk, fel kell hívnunk a kaput, ők sem tudnak semmit.
Tehát egész idő alatt csak szórakozol.
Igen, mindig azt mondták, hogy ingyen vagyok ott, és nem kaptam engedélyt, aztán az unokák akartak meglátogatni,
és azt sem engedélyezték, és így tovább, és így tovább.
Tehát... igen, szabotálták."
Ez a szabotázs és bizonytalanság elviselhetetlen volt Fatima Habig számára.
"Nagyon rossz volt. El sem tudod képzelni, hogy ennyire rossz volt.
A férjemet valahogy elvették tőlem, soha nem voltunk külön, mindig együtt dolgoztunk,
mindent együtt csináltunk, és hirtelen nem volt ott.
Még csak el sem köszönhettem tőle, amikor elhozták."
"Az első bemutatót, amelyet a feleségem szervezett, igen, nem igazán vettem észre.
Kint hatalmas tüntetés volt dobosokkal és transzparensekkel.
Igen, és sokan pólót is viseltek, amelyen az állt, hogy Freedom for Heinrich, és a bíróságra is olyan
pólókkal jöttek, amelyeken az állt, hogy Freedom for Heinrich, ami persze a bírónak nem tetszett.
Aztán szabadságdalokat énekeltek, igen, és igen, ez lenyűgöző volt.
Ez egy nagyszerű jel volt kívülről. Igen, tudtam, hogy nem felejtettek el. Ez nagyszerű volt.
És akkor jött egy bíró, emlékszem, Yilmaz úr volt az, egy török bíró, aki hirtelen azt mondta: "A dolgaitok már készen vannak.
Így most már tudtam, hogy ha a dolgok készen állnak a kamrában, akkor a kiadás is küszöbön áll.
Aztán kiengedtek.
Mindenki ott volt. Gyerekek, unokatestvérek, az összes barát, az ügyvédek, vadidegenek, néhányan más városokból.
Ez volt a másik csúcspont."
"De voltak keserűen dühös hangok is a lakosság részéről.
Sértegetések, vádaskodások, sőt halálos fenyegetések.
Dr. Külken, ön alapvetően egy pitiáner Hans Wurst, pontosabban egy gyilkos, azzal, hogy fanatikus, agresszióval teli beszédeivel
ostoba, manipulálható embereket uszít, hogy hívei tartózkodjanak a világjárvány (zárójelben: tudja egyáltalán, mi az a
világjárvány?) megfékezésére irányuló érdemi intézkedésektől.".
Szóval ez történt mindenkivel. Halálos fenyegetéseket kaptak.
A Készenléti Rendőrség aztán alaposabban szemügyre vett néhányat, mert ez egy kicsit furcsa gyilkossági fenyegetés volt.
"Ez volt az egyik ok, amiért elmentünk, mert halálos fenyegetéseket kaptunk a család ellen.
Nem ellenem, hanem a család ellen. Merényletet követtek el ellenem.
Az autó hirtelen nyomásvesztést jelzett a jobb első gumiabroncsban.
Azonnal félrehúzódtam jobbra, és rekordidő alatt kiment a levegő.
Aztán megkértem valakit, hogy vigye el a garázsba, aki leszedte a gumikat, és azt mondta, hogy megfúrták őket.
Nem ez történt. Nekem is vannak képeim róla.
Tehát azt mondják, hogy ez határozottan így van, még soha nem láttak ilyet.
Mindenképpen fúróval csinálták, hogy ha elég gyors vagy az autópályán, akkor a dolog szétrobbanjon."
És ezt a menekülést Dr. Mechthild Schiffmann ma is nehezen viseli.
"Hiányzik az utca, ahol régen laktunk.
Ez volt az otthonom. Egyfajta gyökeresedés történt."
"A kerületi bíróság két év kilenc hónap börtönbüntetésre ítélt, próbaidő nélkül.
Az ügyészség pedig először fellebbezett, mert az ítélet túlságosan enyhe volt.
Tehát három év pluszban akartak, a tárgyalás elején, azaz a fellebbezéskor, és aztán négy év
börtön nélkül, azaz négy év börtönre emelték a vádat".
"30 napig tartott a meghallgatás, ez nagyon sok.
A tárgyalás második napján alkut ajánlottak nekem: bűnösnek vallottam magam 100 hamis egészségügyi bizonyítványért.
Ezután egy nagyon magas bírság, maximum 720 napi árfolyammal, ami 100 euróval számolva 72 000 eurónak felel meg.
Ez pedig természetesen végső soron a működési engedély visszavonásához vezet."
"Igen, az ítélet természetesen egy bohózat volt.
Így végül az egészet előzetesen megbeszélték az ügyész, a bíró és az ügyvédem között.
A büntetésről megegyeztek, és végül - és pontosan ez történt - 14 hónap próbaidőre, három
évre felfüggesztve, plusz 1000 eurós pénzbírság.
Ez azt jelenti, hogy összesen öt vádpont volt.
Tehát két vádpont az egészségügyi bizonyítványok miatt, egy vádpont gyűlöletkeltés,
köztisztviselő megsértése és rágalmazás miatt a kolléga ellen.
Így aztán két vádat ejtettek.
Biztosítottak arról is, hogy a börtönbüntetés letöltése után feltételesen elhagyhatom
Németországot, hogy visszamehetek Mexikóba".
"Ez persze az újságírók ünnepe volt, nem igaz?
Persze az újságírók aztán 15 hónapon keresztül újra és újra megírhatták, ha mondtam valamit, vagy valahogy
túlságosan is láthatóvá váltam a nyilvánosság előtt:
Igen, doktor Binder, ő ez az ismerősöm, egy elmebeteg, aki ellen büntetőeljárás folyik."
"Június 22-én az ügyészség elküldte nekem a vádiratot.
Ezzel egyidejűleg sajtóközleményt adtak ki nevekkel:
Dr. Walter Weber Winterhude-i lakos ellen vádat emeltek.
És egy egész napon át a képmásomat mutatták a földalattiban.
A középkorban ezt nevezték "megfenyítésnek"."
"Természetesen a BGH-nak közel 1000 oldalnyi, az ügyvéd által írt felülvizsgálatot kell feldolgoznia.
Más szóval, a Szövetségi Bíróság bíráinak foglalkozniuk kell ezzel, és aztán meg kell írniuk egy megfelelő indoklást.
És ez mindkét irányba mehet.
Láttam már olyan előzetes letartóztatásban lévő embereket is, akik egy évet vártak a fellebbezésükre."
"Egy szintén keményvonalas bíró, aki még mindig nem fogta fel, nem fogadott el semmilyen érvet,
majd 200 napi 100 eurós tételeket szabott ki rám.
Így természetesen van priuszom. Ez 20.000 euró.
És mi ez ellen újra, még egyszer fellebbeztünk, és mindenekelőtt azzal érveltünk, hogy egyrészt a tudományos tények nem
léteznek, másrészt pedig azzal, hogy ez a 278. paragrafus egyáltalán nem megfelelő, és hogy ez valójában törvénysértés.
És ezt most gyakorlatilag újra elutasították, a szőnyeg alá söpörték, tudván, hogy az RKI
jelenlegi helyzete, az RKI aktái nem számítanak.
Az ítélet most már jogerős, és úgy néz ki, hogy most már elítélt bűnöző vagyok."
"A legnagyobb büntetés az, hogy három és öt év közötti börtönbüntetéssel fenyegetnek minket.
Még mindig úgy lebegnek felettem, mint Damoklész kardja.
És az orvosokra kiszabott szakmai eltiltás, a hároméves eltiltás és a 10 000 eurós bírság az én esetemben csak egy aprópénz,
mert három éve betegszabadságon vagyok, és nem tudok dolgozni.
A rajtaütés után munkaképtelenné váltam.
A számláimat azonban még mindig őrült összegű lefoglalással lefoglalják, amíg az eljárás le nem zárul.
Az egyik bank felmondta a szerződésemet, és 15 hónapra lefoglalták az összes számlámat. Ez fájt."
"Meg akarnak fosztani a professzori állásomtól, ez még nem történt meg, mert előbb el kellett
volna ítélni, mint csőcseléket és antiszemitát.
Szerencsére ez nem valósult meg.
Nos, maga a Legfőbb Ügyészség fellebbezést nyújtott be a kerületi bíró ítélete ellen.
Ebben a tekintetben a dolgok most újrakezdődnek."
A bátor orvosok nem tudtak részt venni a koronajárványban.
Ezt a lelkiismerete és a betegei iránti orvosi gondossági kötelezettsége nem engedte volna meg.
"Ez egyszerűen őrültség volt, és azt mondtam, hogy nem tudom elhallgatni."
A család megvetése és a kirekesztés gyakran a következményekkel járt.
"A társam is elhagyott abban az időben.
Korábban 5 és fél évig voltam vele, és ő is azt mondta: "Igen, te nem mész bele, és én követem
az intézkedéseket, és nem lehetek veled többé".
Az egész életem tényleg összeomlott mögöttem.
Így kezdetben még a családom egy része is ellenem fordult."
"Ami a családomat illeti, természetesen nagyon boldog vagyok.
A feleségem és a legidősebb lányom - igen, itt kezdődnek az érzelmek - nagyon támogattak, a család
más részei viszont nem, ahogy ez mindenhol így van."
De a sors e személyes csapásai nem késztették arra, hogy kételkedjen meggyőződésében és tetteiben.
"Mindenképpen megérte. Határozottan megérte, hogy vállaltuk ezt a kockázatot, még magunknak is."
Mert hálás betegeik és támogatóik a már bebörtönzött coronai hősöknek erőt és támogatást adtak, amire
oly nagy szükségük volt ezekben a nehéz pillanatokban.
"Mit éreztél azokban a pillanatokban, amikor hallottad az embereket odakint?"
"Ez leírhatatlan volt... Ez nagyszerű volt.
Ezt a történetet nem mondhatod el..."
"De mi megmondtuk neked.
Ezt a 15 esetet arra használtuk fel, hogy megmutassuk, milyen brutálisan áll bosszút a
rendszer azokon, akik nem engedelmeskednek.
Az ehhez hasonló dokumentumfilmek rendkívül fontosak az igazságtalanság elleni küzdelemben.
Kérjük, továbbra is támogassák munkánkat. De ma minden a Corona-hősökről szól.
Meglátogathattam ezeket a bátor embereket. Hallottam a történeteiket.
És mélységesen megrázott, hogy a szemükbe nézhettem, és első kézből tapasztalhattam és
érezhettem, hogy mit tettek velük és a családjukkal.
Üldözött, üldözött, kiközösített. A társadalmi és gazdasági tönk szélén.
Sok mindent már nem lehet jóvátenni. De most már támogathatjuk őket.
Erkölcsileg, azáltal, hogy biztosítjuk, hogy nem feledkeznek meg róluk, de pénzügyi segítséggel is.
Mert ezek az emberek gazdasági csőddel néznek szembe.
Drága büntetőeljárások, befagyasztott pénzeszközök, szakmai eltiltások.
Ezek a derék orvosok most a semmivel állnak szemben, mert akkor mindent beleadtak.
A betegeikért, értünk és a gyermekeinkért.
És most ott akarunk lenni ezeknek az embereknek.
Az AUF1 mától kezdve adományokat gyűjt ezeknek az orvosoknak.
Adakozzunk azokért, akik akkoriban mindent kockáztattak és mindent feladtak értünk.
Kérjük, adományozzon most! Minden hozzájárulás számít. Köszönjük!"