"Šis ir visu laiku lielākais medicīniskais noziegums. Vēl nepieredzēta mēroga humānā katastrofa."
"Neviens tev to nepiedos."
"Lūdzu, nekavējoties atstājiet šo teritoriju!"
"Mēs esam tauta! Mēs esam tauta!"
"Vai jums līdzi ir maska? Lūdzu, uzlieciet to, citādi atstājiet laukumu!"
"Vakcinācijai vairāk vai mazāk nav blakusparādību."
"Manā apkaimē pēc vakcinācijas mūsu kopmītnē vienas dienas laikā nomira deviņi cilvēki."
"Ārstiem, kuri tagad vakcinē, visiem būs jāatbild par savu rīcību. Un vēlākais Dieva priekšā."
"Mums šeit nav vīrusa slepkavas.
Mums šeit nav medicīniskās pandēmijas, mums ir kriminālā pandēmija."
"Šobrīd mēs patiešām piedzīvojam nevakcinēto tirāniju."
"Tagad patiešām konsekventi vērsieties pret koronavīrusa noliedzējiem un pret vakcinācijas kampaņas aktīvistiem.""
"Mums šeit ir jāaizstāv demokrātija."
"Koronas ēras šausmas. Dažiem tās ir dziļas, citiem šķiet, ka tās ir beigušās.
Taču tiem ārstiem, kuri masku un vakcināciju laikmetā drosmīgi pretojās, lai glābtu un
aizsargātu cilvēkus, tas vēl nebūt nav beidzies.
Gluži pretēji, prom no sabiedrības acīm, viņus joprojām vajā, vajā un izstumj atriebīgā, nežēlīgā un pārspīlētā sistēma.
Sistēma, kas nepiedod to, ka pretošanos koronārajiem meliem lielā mērā nodrošināja šie ārsti, līdz
uzbrukumu cilvēcei varēja atvairīt mēs visi kopā.
Ja nākamais uzbrukums, ko globālistu režīms vērsīs pret cilvēkiem un kas ar katru dienu kļūst aizvien uzbāzīgāks, ja šis
nākamais uzbrukums tiks novirzīts pa veselības aizsardzības ceļu, tad disidenti stāsies ceļā uz vēlamo pasaules valdību.
Īpaši traucē ārsti, kuri nepakļaujas politikas, armijas un farmācijas industrijas rīkojumiem, bet vēlas
būt pacientu aizsargs saskaņā ar Hipokrāta zvērestu.
Un tāpēc mūsu varoņi ārsti tagad tiek iznīcināti klusībā, prom no sabiedrības acīm.
Šie drosmīgie cilvēki, mediju klusībā noklusēti, tiks sodīti, ekonomiski un sociāli izpostīti un pēc tam aizmirsti.
Taču mēs viņus neesam aizmirsuši.
Mēs apmeklējām piecpadsmit no šiem drosmīgajiem cilvēkiem visu pārējo cilvēku vārdā, kuri nesadarbojās ar koronavīrusa režīmu.
Vācijā, Austrijā, Šveicē un pat Tanzānijā.
Jo pasaulei ir jāzina par drosmīgo ārstu likteni.
Mēs parādām, kā šos klusējošos varoņus vēl šodien vajā, iebiedē un vajā sistēma.""
"Divu nedēļu laikā pēc vakcinācijas uzsākšanas tika ziņots par nāves gadījumiem mājās.
Jā, tas bija 2021. gada janvārī, un es raudāju. Mans Dievs, jā.
Es zināju, ka nevaru kļūdīties.
Taču man nebija ne jausmas, ka tik ātri kļūs tik slikti.
Mans vārds ir Sucharit Bhakdi. Es specializējos mikrobioloģijā un infekcijas slimību epidemioloģijā."
"Kad tas sākās, es zināju, es zināju jau gadu iepriekš, ka kaut kas tāds notiks.
[Mans vārds ir Heinrihs Habigs. Es esmu ģimenes ārsts, naturopātijas, akupunktūras un manuālās terapijas ārsts."
"Patiesībā es diezgan agri sapratu, ka runa nav par iedzīvotāju veselību, bet gan par to, ka aiz tā slēpjas nodoms un ka
šis nodoms ietver ne tikai noteiktu, es teiktu, melu ieviešanu iedzīvotāju vidū, bet arī ienaidnieka tēlu veidošanu.
[Mans vārds ir Tomass Kūlkens. Es esmu ģimenes ārsts un specializējos antroposofiskajā medicīnā."
"Prese to pasniedza kā vīrusu slepkavu. Tāpēc sākumā bija jābūt uzmanīgiem.
Es nevarēju zināt neko labāku.
Man varēja rasties aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā, tikai tāpēc, ka es biju apmācīta infektoloģijā, epidemioloģijā un
vakcinācijas kursos Ehrengut, kurus joprojām godā turu Hamburgā.
Es jūtos parādā pacientiem. Pamatprincipus tam noteica pats Hipokrāts.
Un es nevaru iedomāties, ka pēkšņi 2020. gadā PVO ietekmē šo zvērestu, šo zvērestu
par ārsta uzticību pacientiem, varētu lauzt.
Mans vārds ir Džeralds Kīnekers. Es esmu oftalmoloģijas speciālists.
Man ir tālākizglītība patoloģijā, iekšķīgajās slimībās un intensīvās terapijas medicīnā."
"60% ārstu bija pārliecināti, ka pasākumi ir pareizi.
Es varēju paskatīties uz saviem kolēģiem un tad nodomāju, kāpēc piedalās tik daudz cilvēku?
[Mans vārds ir Dr. Valters Vēbers.
Esmu internists Hamburgā, specializējos psihosomatiskajā medicīnā un vēža ārstēšanā, un esmu reģistrēts ārsts jau 53 gadus."
"Man jau no paša sākuma bija skaidrs, arī tāpēc, ka klīnikā biju saskāries ar kolēģiem, kuri dažkārt
sabruka, elpojot zem maskas, ka maska rada risku veselībai.
Un pat 2020. gadā, pandēmijas sākumā, nebija pierādījumu, ka maskas varētu jebkādā veidā pasargāt no vīrusu slimības.
Mans vārds ir Volfgangs Urmetcers, esmu anestēzijas speciālists ar papildu kvalifikāciju akupunktūrā,
naturopātijā un tradicionālajā ķīniešu medicīnā."
"Tas darbojās tikai tāpēc, ka cilvēki bija tādā masveida psihozē.
Jo plašsaziņas līdzekļi tam vienkārši piekrita. Bez plašsaziņas līdzekļiem tas nebūtu izdevies.
Bez šīs... bez šīs bombardēšanas, bez visa tā... pat medicīnas žurnālā, speciālistu
žurnālos, tās muļķības, ko viņi ir uzrakstījuši!
Pirms pieciem gadiem jūs to nevarētu atļauties. Ikviens būtu teicis, vai tev tas vēl ir?
"Sākumā es saņēmu daudz... Atbildot uz pirmajiem video, es saņēmu neticami daudz e-pasta vēstuļu, kurās cilvēki man
pateicās par to, ka esmu viņus atbrīvojis no bailēm, un stāstīja, cik svarīgi ir tas, ko es daru.
Un bija daudz videoklipu, kuros bija teikts, ka jūs varētu būt drosmīgs.
Un es teicu, kāpēc es esmu drosmīgs? Es esmu tikai LOR speciālists.
LOR speciālists ir saaukstēšanās speciālists, jo ar to mēs pelnām iztiku.
Un mēs zinām visu par koronavīriem. Tāpēc šajā ziņā es esmu izveidojis savu viedokli.
Es cenšos cilvēkus nomierināt, ka esmu neatliekamās palīdzības ārsts un man nav jābūt drosmīgam, lai to darītu.
Mans vārds ir Dr. Bodo Šifmans, ausu, deguna un kakla medicīnas un neatliekamās medicīnas speciālists."
"Es vienmēr esmu bijis kritisks cilvēks.
Tāpēc, ja kaut kas tiek diktēts no augšas bez argumentācijas, man ir grūti tam pielāgoties, es to nedaru principā.
Un es vienmēr zinu, ka, ja kaut kas tiek pārdots ar bailēm un paniku, bez reāliem argumentiem, tad kaut kas nav kārtībā.
Mans vārds ir Ronalds Veikls.
Esmu ginekoloģe un ģimenes ārste, kas specializējusies naturopātijā, kā arī MWGFD - Ārstu un
zinātnieku biedrības par veselību, brīvību un demokrātiju - līdzdibinātāja un priekšsēdētāja vietniece."
"Tātad mūs nomelnoja un kriminalizēja vienā reizē, un tas patiešām nonāca līdz tam, ka pret mums,
ārstiem, sāka izturēties kā pret nopietniem teroristiem.
Tā, kurā ārdurvis tika uzspridzinātas un ārsti bērnu acu priekšā tika nogāzti uz grīdas un saslēgti rokudzelžos aiz muguras.
Jā, tā ir lieta, jo saskaņā ar Kriminālkodeksa 278. pantu vai kā to tur sauc, es, iespējams,
esmu izdevis viltotas veselības apliecības.
Mani sauc Rolfs Krons, esmu ģimenes ārsts un homeopāts."
"Es centos nekavējoties informēt politiķus, žurnālistus un kolēģus mediķus par visām šīm kļūdām, kas pieļautas
šajā stāstījumā par vainīgo, bet tā arī nesaņēmu atbildi.
Pat ne atbildi: "Tomass, tu esi traks" vai kaut ko tamlīdzīgu, vienkārši nekādas atbildes.
Tas bija ļoti biedējoši.
Un tad es saprotu, ka manā arestā bija iesaistīti divi juristi - gan apmelotājs, gan Aargau kantona mērs, t.i., juristi,
uzskatīja, ka viņi zina vairāk par koronavīrusu nekā es kā ārsts ar doktora grādu imunoloģijā un virusoloģijā.
Tas it kā pasaka visu, vai ne?
Tāpēc tas viss mani ļoti uzmundrināja.
Es neļaušu, lai divi uzpūtīgi nespeciālisti, kuriem nav ne jausmas, par ko viņi runā un kas ir Corona, mani nomāktu.
Es neesmu no tiem cilvēkiem, kuriem ir jābūt taisnībai. Viņi sēž parlamentos un tā tālāk.
Bet, ja man ir taisnība, tad es aizstāvēšu savas tiesības.
Un galvenokārt runa bija par iedzīvotājiem, par iedzīvotāju informēšanu.
Un tas nebija tikai triviāls jautājums, tas bija dzīvības un nāves jautājums.
Mans vārds ir Tomass Binderis, esmu kardiologs un internists, man ir doktora grāds imunoloģijā un virusoloģijā."
"Tās visas bija muļķības, ieskaitot veco ļaužu pansionātu slēgšanu un liegumu ielaist vecos ļaudis, lai viņi mirst vientuļi
un vientuļi bez apmeklētājiem, un, pats galvenais, kaitējums bērniem un mēnešiem ilgs
slēgšanas režīms, bērnudārzu un skolu slēgšana.
Esmu ārstējis un piedzīvojis tik daudz bērnu, kuri šajā laikā saslima ar smagu depresiju, kuriem patiešām bija murgi, miega
traucējumi, ēšanas traucējumi, kuri vai nu ēda daudz, vai arī vispār neēd, kuri visu mūžu vienkārši izklaidējās
ar mobilajiem telefoniem, datoriem vai spēļu konsolēm.
Viņi teica, ka vairs negrib dzīvot, jo dažiem bērniem šie pasākumi bija puse no viņu dzīves.
Tas bija vienkārši traki, un es teicu, ka nevaru par to klusēt.
Mans vārds ir Dr. Carola Javid-Kistel, es esmu homeopātijas ārste."
"Kad sākās pandēmija, es pamanīju, ka mana prakse pēkšņi bija tukša, un kantona slimnīca, kurā man tobrīd
bija jāsniedz savi pakalpojumi, mani neatliekamās palīdzības dienesti, pēkšņi bija pilnīgi tukša.
Slimnīca bija tukša, mūs aizsūtīja mājās, mums pat neļāva ierasties dežūrēt, jo tas kantonas slimnīcai būtu
izmaksājis naudu, un es vispār nesaprotu savus ārstu kolēģus.
Šajā rotācijā dežurē vēl 70 ģimenes ārstu kolēģi, un tikai pieci uzdrošinājās parakstīt vēstuli, ko
es toreiz uzrakstīju Šveices veselības ministram.
Desmit cilvēki teica, ka esmu traks, ka tas, ko daru, ir bīstami, un tas noveda pie tā, ka es nolēmu pievienoties
pretestībai tādā nozīmē, ka es teicu, ka nepiedalīšos un ka mans kā ārsta darbs ir paust savu viedokli.
Mans vārds ir Andreas Heislers, esmu vispārējās un iekšķīgās medicīnas speciālists un jau 20
gadus strādāju kā ģimenes ārsts savā praksē."
"Sākās īstas medības uz ārstiem, kuri atteicās padoties.
Tātad sākotnēji šeit tika veikta meklēšana saskaņā ar vienkārši izdomātu apsūdzību: sertifikātu izsniegšana bez pārbaudes.
Tad viņi apskatīja lietas, redzēja, ka tās visas ir šeit, ka paziņojumi ir dokumentēti.
Pacienti, kuri bija šeit un kuriem bija izziņa no manis, pēc tam tika iztaujāti arī par to, vai viņi bija praksē,
kāpēc viņi bija praksē, kāpēc viņi neprasīja izziņu no sava ģimenes ārsta, bet tālāk, Štaufenē.
Tādējādi viņi patiešām nonāca līdz lietas būtībai, un es netieši, pateicoties policijai, zinu, ka
pēc šīs izpētes apsūdzība faktiski būtu jāatceļ.
Un tad skolotājs, kurš savā skolā pārbauda skolēnu un kolēģu sertifikātus, ziņoja par mani.
Un viņš policijai vienkārši apgalvoja, ka ir redzējis sertifikātus, bet šo sertifikātu īpašnieki nemaz nebija slimi.
Patiešām jāsaka, ka šī tiesas sēde bija absurda no A līdz Z visās situācijās, līdz pat tam, ka tiesnese
bija tik neobjektīva, tik paniski uztraucās par vīrusu.
Mums bija - lai gan maskas tiesas zālē vairs nebija obligātas, visā tiesas ēkā - FFP2 maskas un pierādījumi tika pieprasīti
īpaši šai tiesas prāvai, un tur bija pastāvīga ventilācija, un, kad es teicu kaut ko, kas viņu satrauca, viņa
vienmēr dezinficēja rokas un... tā ka tas bija dīvaini."
"Mēs būtībā jau bijām sagatavojuši lietas ar masku sertifikātiem, t.i., no pacientiem, kuri ieradās tikai masku
sertifikātu dēļ, šādai situācijai, bet mūs tomēr pārsteidza, ka šis reids notika salīdzinoši vēlu.
Protams, tas nozīmē arī to, ka jums noteikti būs dažas negulētas naktis, līdz jūs zināmā mērā samierināsieties ar situāciju,
jo tad jūs zināt, ka kaut kas ir nenovēršams, ka tiek veikta izmeklēšana, ka jums ir jārēķinās ar kriminālprocesu."
"Man ir zvanījuši cilvēki, Kienekera kungs, vai man vajadzētu vakcinēties?
Es kliedzu pa tālruni: Nē!
"Nē" ar sekām. Atnāca izpilddirektors un apgāza visu ar kājām gaisā.
Kienekera partnerei Klaudijai Šonei arī nācās piedzīvot briesmīgas lietas.
Bija tā, ka šo mājas kratīšanu jeb iejaukšanos, iebrukumu manā praksē vispār neatļāva tiesnesis.
Katram no šiem sabiedriskās kārtības sargiem, kuru bija četri, kā arī policistiem es jautāju par tiesas rīkojumu.
Viņi visi atteicās nosaukt savu vārdu vai uzrādīt personu apliecinošu dokumentu.
Tātad viņi vispirms zināja, ka dara kaut ko nepareizi.
Beigu beigās iznāca viena no viņiem, kurš bija atklāts, atzīšanās, un viņš teica, ka viņi bija ieradušies veselības
departamenta vadītāja uzdevumā, lai pārbaudītu situāciju.
Ikviens, kurš zina šādu autoritāru sistēmu lozungus, zina, ko tas nozīmē.
Tas nozīmē agresiju, vardarbību, ļoti krasu rīcību.
Visi cilvēki jūs nepārtraukti meklēja, tuvojoties jums, tāpēc viņi vienmēr meklēja kaut kādu fizisku kontaktu.
Tas nozīmē, ka jums ir jācīnās. Jā? Piemēram, šādi. Tā bija tīra provokācija.
Viņi meklēja iemeslu, lai cīnītos. Tad pēkšņi dzirdēju saucienu pēc palīdzības: Džeralds, Džeralds, jā?
Un tad es ieskatījos pa vārtiņu durvīm konsultāciju telpas aizmugurē un ieraudzīju melnu, milzīgu figūru, kas skrēja
pakaļ Klaudijai ar augsti paceltu dūri, paceltu dūri, lai sistu.
Lūdzu, palieciet atpakaļ!
Hallo? Džeralds? Sveiks, Džeraldi? Tas ir sabiedriskās kārtības birojs.
Lūdzu, aizbrauciet, tad arī man nepieskarieties! Ejiet prom! Ejiet prom!
Ejiet prom! Jums nav tiesību šeit palikt! Ejiet prom no šejienes!"
"Salīdzinot ar to, ko dzirdēju no kolēģiem, man paveicās ar mājas meklējumiem.
Nebija melnādainu vīriešu, nebija vardarbības, nebija, kā parasti dzirdat, izpostītu
dzīvokļu vai iznīcinātu lietu, nebija nekā no tā.
Bet man bija vēl viena situācija, kas bija vienkārši neticama, neticama un galu galā perversa.
Policija zvanīja pie durvīm sešos no rīta, neviens neatbildēja, jo es nedzirdēju zvanu, un mums ir
lauva ar gredzenu aizmugurē, un viņi uz to trāpīja.
Es no tā pamodos un tad ieraudzīju, ka visapkārt ap muižu, es nezinu, desmit vai divpadsmit policistus ar prožektoriem,
Viņi patiešām bija aplenkuši ēku, un tad četriem vai pieciem no viņiem vienkārši izdevās iekļūt,
Mani gribēja paņemt kā liecinieku lietā pret kādu pacientu par maskas nēsāšanu Nirnbergā, tāds bija fons.
Tāda bija procedūra pusdienlaikā, laiks bez gala, es būtu braucis, es viņiem parādīju, lūk, dokumenti,
lūk, mana soma, viss ir sapakots, es braukšu pats.
Nē, viņi paņēma mani līdzi.
Viņi manu meitu nolika gulēt, viņa joprojām gulēja gultā un gulēja, bija tumšs, bet
viņai sejā spīdēja prožektors, t.i., lukturītis.
Tās ir vienkārši traumas, kas, manuprāt, ir sistemātiskas.
Tāpēc viņi patiešām ir tik īpaši instruēti, jo tam nav nekādas jēgas.
Tad viņi mani, divi policisti, ar šo mikroautobusu aizveda uz Nirnbergu, kas arī nav nekāda
greznība, braukt kaut kādā šādā mašīnā aiz restēm.
Pēc tam es vēl stundu vai divas atrados Nirnbergas apgabaltiesas pazemē, kamerā, jo, kā jau teicu, bija agri, pārāk agri.
Tā arī bija pieredze - tu esi seifā, tur ir tāda vibrācija, ka esi dziļi cietumā, tad kādā brīdī policists mani no turienes
izvilka, pēc tam aizveda tieši uz tiesu, tikai kā liecinieku.
Tātad tas ir vienkārši ārpus likuma un kārtības."
"Arī Šveicē uz Dr. Binderu tika veikts īpašs uzbrukums.
Attaisnojums tam bija vairāk nekā interesants.
Jā, mani galvenokārt vajāja nevis kāda iestāde vai valsts, bet kāds man labi pazīstams apmelotājs izteica apgalvojumus,
ka es draudu, esmu bruņots un man ir psihiatriska vēsture.
Un tad mēs informējām Aargau kantona policijas priekšnieku, un viņš uzsāka šo neprātīgo
operāciju, kurā kopumā tika iesaistīti 60 policisti.
Tas bija 2020. gada 12. martā, kad es vēlējos doties atvaļinājumā uz nedēļu.
Un īsi pirms tam, kad es biju beidzis, apmēram pusdesmitos, es biju beidzis, un īsi pēc desmitiem
es vēlējos turpat mazajā virtuvē iedzert espresso.
Un tad es vienkārši izgāju garām ieejas durvīm, kas ir no stikla.
Un tad es ieraudzīju policistus pa durvīm ārā koridorā.
Uz kāpnēm, kas ved uz augšu, apmēram pieci līdz desmit, uz kāpnēm, kas ved uz leju, apmēram pieci līdz desmit, un
patiešām cietie policisti ar spilgtām bruņuvestēm un deputāti, kas bija vērsti uz treniņu durvīm.
Es nekavējoties atgriezos pie datora un publicēju tviterī tvītu ar šādu tekstu: "Palīdziet, policija nāk pēc manis.
Tas sociālajos medijos izraisīja pamatīgu ažiotāžu.
Un tad es arī varēju piezvanīt meitai, jo es pie sevis nodomāju: jā, kas tagad ar mani notiks?
Beigu beigās viņi mani nošāva un teica, ka tā bija pašaizsardzība, tāpēc es vēlos informēt dažus cilvēkus par
to, kas notiek, jo toreiz tā bija biedējoša situācija.
Tad man piezvanīja uz mobilo tālruni.
Tā bija dāma, viņa teica, jā, sveiki, jums jānāk aiz durvīm, aiz prakses durvīm.
Jā, kāpēc man jāiet pie durvīm? Jā, tad mēs jums pateiksim, - viņa atbildēja.
Jā, un tad es izskrēju ārā ar mobilo tālruni rokā, ar mobilo tālruni kreisajā rokā, un atvēru durvis, un viņa
man teica: "Turiet mobilo tālruni rokā, lai es varu jums dot norādījumus, atveriet durvis tūlīt!
Es atvēru durvis: Un tā izkāpiet un paceliet rokas uz augšu!
Man kreisajā rokā bija mobilais tālrunis, bet labā roka bija pacelta augšup, tad es atkal pagriezos uz savu asi, lai jūs
varētu redzēt, ka man pie sevis nav desmit kalašņikova, rokas granātas un tamlīdzīgi, lai gan man vispār nebija nekādu ieroču,
nebija redzamas nekādas vardarbības pazīmes, tika teikts: Access!
Un tad apmēram trīs no šiem puišiem uzskrēja man virsū, aizvilka mani uz grīdas, mana galva atsitās pret grīdu, tur bija neliela
brūce, nekas nopietns, bet tā vienmēr nedaudz asiņoja, un tad es gulēju uz vēdera, un viņi sasēja man rokas uz muguras, un
tā tālāk, grūti novērtēt laiku, bet man ir sajūta, ka pēc dažām minūtēm es teicu, ei, puiši, es vairs nevaru elpot.
Kādreiz ASV bija slavens gadījums, kad tika tiesāta krāsainā dzimuma persona, un, jā, man atļāva piecelties.
Tad no lifta iznāca divi policisti parastās uniformās, un es viņus pazinu.
Jā, Tomass, nāc tagad lejā, nomierinies, un mēs tagad paskatīsimies, un tā tālāk.
Pēc tam, kad mani arestēja, pēc stundas viņi saprata, ka neesmu pārkāpis nevienu likumu un tāpēc mani nevar arestēt.
Bet tad pie manis tika nosūtīta ārste, lai pārbaudītu, vai esmu spējīgs stāties tiesas priekšā, lai gan
mani nevarēja ieslodzīt cietumā, un viņa paziņoja, ka esmu bīstams pats sev un vājprātīgs.
Viņa ir izdomājusi jaunu diagnozi, kas nav atrodama ICD.
Mans domājamais ierocis bija mana armijas pistole, bet tā atradās mājās.
Es iestājos Šveices armijā 1980. gadā, protams, man tas bija jādara, jo tajā laikā es kā medicīnas students biju
medicīnas korpusa biedrs, un tur ieroču klāstā bija nevis automāts, bet gan pistole, kas bija personīgā munīcija.
Vēlāk, būdams leitnants, es to paturēju, un, kad pirms 15 gadiem aizgāju no armijas, es to glabāju mājās, bez munīcijas,
un tas Šveicē ir pilnīgi normāli un likumīgi; parasti pēc armijas beigām tu paturi savu personīgo ieroci.
Un tas tur bija glabājies 15 gadus.
Kad mani arestēja, policija man, protams, jautāja, kur ir ierocis, kur ir ierocis?
Kāda veida ierocis? Jā, jums ir pistole. Jā, pagaidiet, jūs domājat manu armijas pistoli?
Jā, tā jau 15 gadus atrodas mājās noliktavā.
Tad es viņiem pateicu, kur, es viņiem arī teicu, bet vai viņi to nesaņems tagad, kaut kā pusnaktī?
Mana sieva ir nobijusies, viņai būs infarkts, ja jūs tagad ieiesiet, lūdzu, atvediet viņu rīt.
Viņi vēl vienā naktī iegāja manas sievas mājā, viņa nedzirdēja durvju zvanu, tāpēc viņi ar manu
atslēgu iegāja lejā un uzbruka viņai gultā Rambo stilā.
Tā ka tajā naktī viņai, iespējams, pat bija insults, tāpēc tas bija ļoti, ļoti smagi, tāpēc
šis Rambo, tas ir neticami, ko viņi tur izdarīja.
Un tad mani pirmo reizi ielika izolatorā uz 36 stundām.
Vārdu sakot, tā ir gumijas istaba, viss ir taisnība, tikai tā nav gumija, tā ir tikai izolatora kamera, un gulta ir tikai
matracis, bet tualete un izlietne ir veidotas tā, lai jūs nevarētu pakārties, savainoties vai ko tamlīdzīgu.
Un es tur atrados 36 stundas, nezinot, kāpēc es tur esmu, pirms tam neapmeklējot advokātu,
tas viss bija nopietni nelikumīgi, vai ne?
Un tad es Lieldienu laikā 36 stundas biju viena, vai ne?
Lieldienu dienā, svētdienā, es gulēju uz šī matrača, pārsvarā staigājot pa gultu, vai ne?
Pirmais, ko es izdarīju, bija atdalīju matraci no sienas, lai es varētu staigāt ap gultu.
Neviens taču nevar gulēt gultā 36 stundas, vai ne? Nav krēsla, nav nekā.
Un, protams, man bija daudz laika, lai par to padomātu, un jā, es par to domāju, kas notiek?
Es to nesaprotu, vai ne?"
Dr. Bodo Šifmans (Bodo Schiffmann) šīs situācijas dēļ pameta savu dzimteni un tagad kopā ar ģimeni dzīvo Tanzānijā.
Pirms tam Vācijā viņam nācās pārciest vairākus uzlidojumus.
"Mūsu privātajās telpās un prakses telpās tika veikta kratīšana, un pēc tās mēs bijām ļoti traumēti.
Un tas bija 2021. gada februārī.
Galvenais manu mājas kratīšanu mērķis ir informēt kaimiņus un viņus iebiedēt.
Tas tevi traumē, jo man tā ir bruņota laupīšana, ko veic valsts, jo viņi tev atņem lietas.
Un mēs tiešām bijām tādi, ka, kad piebrauca pastnieks vai kas tamlīdzīgs, mēs vienmēr domājām, ka atkal ieradīsies policija.
Jebkurā gadījumā viņi ieradās.
Iedomājieties, ka jautājums bija par to, vai ir izsniegtas dažas masku apliecības, un viņi gribēja
konfiscēt visas mūsu pacientu lietas ar 85 000 pacientu.
Un jums ir jāzina, ka pēc pirmās mājas kratīšanas prakses vietā prokuratūra oficiāli izbeidza lietu.
Citiem vārdiem sakot, viņa apskatīja sertifikātus un tad teica: jā, tie ir pamatoti, tas ir labi.
Un oficiāli izbeidza lietu par to, ka mēs, iespējams, esam izdevuši viltotus masku sertifikātus.
Un tomēr viņi atkal atnāca. Tas piešķir visam šim notikumam īpašu garšu.
[Kāds ienāk un parāda jums papīra lapu. Tur bija pat prokurors.
Un viņš mums uzreiz pateica, ka mums ir tāds pats aprīkojums mūsu prakses telpās.
Un tad man teica, lai dodos uz operāciju, un mana sieva tur bija viena.
Un mūsu bērni bija augšā. Mēs arī iegājām bērnu istabās.
Bērniem tika atņemts kaut kas, kas nav atļauts.
Runa bija par prakses iznīcināšanu.
Tas ir skaidrs, es domāju, ja jūs... atņemt lietas, un tad tiesnesis arī paraksta, ka 85,000 pacientu datus var apskatīt.
Tas bija iemesls, kāpēc es pārtraucu praktizēt kā paneļu ārsts.
Tas nozīmē, ka mēs esam atgriezuši abas savas veselības apdrošināšanas licences."
Dr. Carolu Javid-Kistel, kura aizbēga uz Meksiku, varas iestādes vairākas reizes apmeklēja pat viņas prombūtnes laikā.
"Mani apsūdzēja, jo es saviem pacientiem izsniedzu masku atbrīvojuma sertifikātus.
Jāsaka, ka es ārstēju 80-90% bērnu un pusaudžu un esmu izsniedzis daudz sertifikātu.
Un es izsniedzu daudz vakcinācijas apliecību, un tas arī vēlāk bija stimuls, kāpēc tika veikti šie policijas reidi.
Tas viss atkārtojās vēl trīs reizes, līdz es faktiski izvilku ripcord un būtībā vienkārši aizslēdzos treniņā un arī mājās.
Un pēc trešās policijas kratīšanas, kas notika 2022. gada februārī, februāra sākumā, man attīstījās tik smagi
posttraumatiski trauksmes traucējumi jeb posttraumatiskā stresa traucējumi, ka es patiešām visur aizslēdzos un praksē vai mājās
ielaidu tikai izvēlētus cilvēkus, ka man bija murgi, ka es sapņoju, ka mani aizvedīs, ka viņi ne tikai paņems manus
dokumentus, bet aizvedīs un ieslēgs mani, un tad vēl gribēja piespiest mani vakcinēties pret koronavīrusu, un man sapnī bija
nazis rokā, un tad es iedūra sevi un pamodos aukstā sviedrā.
Un tas bija laiks, kad es teicu, ka man noteikti ir jāizbrauc no Vācijas, un tad rezervēju atvaļinājumu Meksikā."
Brīvdienas kļuva par diviem gadiem. Viņas prombūtnes laikā sekoja vēl divi reidi.
Dr. Javids Kistels nevēlējās atgriezties Vācijā. Taču viņai pietrūka ģimenes.
"Es esmu ģimenes cilvēks.
Man pašai ir trīs pieauguši bērni, četri mazbērni, un, protams, man ir arī māte Vācijā, patēvs, brāļi un māsas, un tā tālāk.
Un es pat nebiju redzējis daudzus no viņiem - vairumu no viņiem - divus gadus, kad biju Meksikā.
Un tad mēs uzdrošinājāmies vienkārši doties uz randiņu Šveicē, Cīrihē.
Un es teicu: labi, Šveice nav Vācija. Šveice ir neitrāla.
Šveice arī nav ES. Ar to viss būs kārtībā.
Diemžēl es neuzzināju, vai pret mani ir izdots aresta orderis, jo kaut kā pa to laiku.
Es domāju, ka starptautisku apcietināšanas orderi var izdot tikai par vardarbīgiem noziegumiem, smagiem noziegumiem, tātad par
slepkavību, es nezinu, netīšu slepkavību, teroristiskas organizācijas veidošanu vai cilvēku
tirdzniecību, ieroču tirdzniecību, kaut ko tamlīdzīgu.
Tad es teicu: labi, es ar saviem sertifikātiem uz to vispār neattiecināšos.
Viņi neuzdrošināsies. Jā, tālu no tā.
Cīrihes lidostā es ierados 2023. gada 1. decembrī, tātad pagājušajā gadā.
Kad iebraucu valstī, pases kontrolē uzrādīju pasi.
Un es redzēju, kā mainījās tā virsnieka seja, kurš to skenēja.
Un viņa man uzreiz teica: Vācijā pret jums kaut kas ir vērsts.
Es nevaru jūs palaist cauri. Tev tagad jāiet ar mani.
Un tad viņi teica: jā, tagad mums mani, tā sakot, ir jānocietina, un viņi mani pagaidām ievietoja
kamerā, kas ir divi uz diviem metriem liela, šādā telpā.
Man nācās pilnībā izģērbties, un mani pilnībā iztaustīja.
Man tikai izdevās viņus atturēt no iekļūšanas manās atverēs, jo es teicu, ka man nekad nav bijis nekāda sakara ar narkotikām,
nekad mūžā neesmu smēķējis džouta un man nekur nav paslēptas narkotikas, tāpēc nedariet tā, citādi es ļoti skaļi kliegšu!
Un tas bija 16 masku apliecinājumu dēļ. Eiropas apcietināšanas orderis par 16 masku atestātiem!
Es nedomāju, ka tas ir iespējams, un turpināju jautāt un vēlējos to nofotografēt un uzreiz nosūtīt savam advokātam.
Un tad viņi teica, ka tas nav atļauts, un, protams, visu man atņēma.
Mana nauda, pase, mobilie tālruņi, bagāža, viss bija pazudis.
Tad es biju viens pats šajā kamerā un domāju: labi, pasaulei tuvojas gals.
Pēc tam es biju aizturēts divpadsmit dienas, vienpadsmit dienas Cīrihē.
Un tad es sarunājos ar Šveices advokātu, kurš vēl bija jāizsauc, nevis sarunājos, nē, viņš man teica, ka man vienkārši
vajadzētu sevi izdot Vācijai, jo, ja es sevi neizdodu, tad izdošanas process Šveicē varētu aizņemt līdz pat gadam.
Un pret drošības naudu 30 000 eiro apmērā, kas manai ģimenei bija jāsavāc ļoti īsā laikā - nevienam no mums nebija tik daudz naudas
-, es 12. decembrī tiku atbrīvots no ŠvēbišĢmundas cietuma, uz kuru mani pārveda 11. dienā, tātad es biju
ŠvēbišĢmundā vēl vienu dienu, un tad mani atbrīvoja."
Dr. Bianka Vitšela palika dzimtajā Vācijā kā rezistenta ārste.
Tas izrādījās viņas liktenis.
2023. gada februārī Saksijas tiesu vara viņu arestēja un apcietināja.
Apsūdzība bija par dokumentu viltošanu vairāk nekā 500 gadījumos, lai izsniegtu maskas sertifikātus un vakcinācijas apliecības.
Mēs vēlējāmies aprunāties ar drosmīgo ārsti Dr. Vitšeli viņas ieslodzījuma laikā, taču cietums
bloķēja jebkādus mēģinājumus ar viņu sazināties.
Bianku Vitšelu pat neinformēja par mūsu atkārtotajiem pieprasījumiem, un mums netika dota atļauja filmēt.
Vairākkārtējie kontakta mēģinājumi bija veltīgi.
Ārste Bianka Vitšela (Bianca Witzschel) gandrīz pusotru gadu pavadīja vakcinācijas režīma koronavīrusa gūstā.
"Es neapzinājos nekādu vainas apziņu.
Es visus sertifikātus kārtīgi savāku mapēs, jo domāju, ka daru kaut ko labu.
Varu droši apgalvot, ka esmu personīgi iepazinies ar visiem pacientiem, kuriem esmu izsniedzis izziņu, vai
arī zināju, ka šie pacienti ir un ka viņiem ir sūdzības.
Līdz brīdim, kad šī meklēšana pēkšņi ielauzās kā no aizmugures, es biju pārliecināts, ka ar mani tas nenotiks.
Un tad bija šis 2020. gada 16. decembris.
Es tobrīd atrados mājās, jo dažas nedēļas iepriekš kritienā biju salauzusi skriemeļus.
Astoņas nedēļas es nevarēju strādāt un nācās staigāt ar kruķiem un korsetu.
Bija jau pēc astoņiem, kad mana sieva pēkšņi teica: "Bet mums pretim brauc tik daudz policijas mašīnu.
Kas notiek? Es vēl gulēju gultā un tad piecēlos.
Tad viņi nāca: Mums ir kratīšanas orderis, un mums ir jāpārmeklē visa māja.
Es tikai domāju, lūdzu, ko? Jā, jūsu maskas sertifikātu dēļ.
Ko jūs darāt manā praksē, manā mājā? Iespējams, manā praksē, bet kāpēc to pārmeklēt? Ir citi veidi, kā to noskaidrot.
Jā, viņiem ir pasūtījums, viņiem viss ir jāpārbauda.
Tad šie desmit cilvēki pārstaigāja visas istabas, paņēma klēpjdatorus, mobilos tālruņus, pat no manas sievas - mana meita
vēl bija šeit - pārmeklēja bērnu istabas, atvēra visus skapjus, naktsskapīšus, kas tur ir, kāds tam sakars ar sertifikātiem?
Tas viss aizņēma četras stundas, un tajā pašā laikā operāciju zālē notika kratīšana - mani izsauca mana palīdze, kura
šeit veica administratīvo darbu -, kur vecākais policijas darbinieks, kurš vadīja izmeklēšanu, uz manu palīgu vērsās:
Jums ir jāapliecina, ka jūsu priekšnieks ir noziedznieks.
Pēc tam mēs to vārdu pa vārdam ierakstījām tiesā.
Tā ka bija tāda aizspriedumainība, viņa bija iebiedēta, viņai pēc tam bija lielas problēmas.
Mēs arī bijām, nu, es biju kā satriekts, es domāju, ka tādas lietas nav, un tu jūties tā, it kā tevi būtu
izvarojuši, piekāvuši, un pēc tam tu esi pilnīgi noguris.
Īpaši cietuši ir bērni, un arī bērniem ir bijušas masveida sūdzības.
Viņi vairs nespēja koncentrēties. Viņiem bija slikta dūša, galvassāpes.
Daži no viņiem skolā sabruka zem maskas, un man savā praksē ir bijuši daudzi, daudzi vecāki, kuri man to ir stāstījuši asarās,
tostarp bērni, kuri ir raudājuši, un ir pilnīgi skaidrs, ka man kā ārstam ir jārīkojas un jādod šiem cilvēkiem sertifikāts.
Īpaši skumjš piemērs, daudzi skumji pacientu piemēri, bija kādas jaunas meitenes gadījums, kura kopā ar savu māti
ieradās 2020. gada novembrī no Bavārijas meža, un meitene masveidā reaģēja uz masku, viņai bija slikta dūša,
Viņai sāpēja galva, viņa zaudēja apetīti, un māte lūdza mani - klāt bija arī bērns - izsniegt šādu izziņu.
Es to, protams, izdarīju, un pēc sešiem mēnešiem, 2021. gada 6. maijā, viņi atgriezīsies.
Es pie sevis domāju, vai jums ir vajadzīgs vēl viens sertifikāts?
Jā, mums tas ir nepieciešams. Drīzumā mums būs Komūnijas svinības, un mēs vēlamies, lai mums būtu pašlaik derīgs sertifikāts.
Komūnijas ceremonija notika 9. maijā. Cik es zinu, tas bija 9. maijā, un nākamajā pirmdienā mamma man piezvanīja un stāstīja
briesmīgas lietas, un teica, iedomājieties, mēs ar radiem sēdējām baznīcā, mūsu meitene ļoti gaidīja šo komūniju, ienāk priesteris
ar altārdaļu un pēkšņi pārtrauc misi, jo atklāj, ka šī meitene pirmajā rindā vai solā nav maskā, izsauc meitenes mammu
uz sakristeju, pārtrauc misi - visi gaida, visi skatās uz šo meiteni - un tad saka: Jā, vai jums ir apliecība?
Un tad viņš redz, ka izziņa ir no Veikla: "Jā, tas ir maskas ārsts, tas nav iespējams, lai ierodas policija, es
domāju, ka visa šī lieta aizkavēja vairāk nekā 30 minūtes."
"Policija man jautāja: Vai jūsu meita var nēsāt masku vai nē? Un es atbildēju: Nē.
- Priestera reakcija bija pārspīlēta un slikta, un tā sabojāja dievgaldu."
"Man tas šķiet tik neizsakāmi nesimpātiski no mācītāja puses, kuram patiesībā ir jārūpējas par cilvēku labklājību."
"Viņi ieradās pulksten 6 no rīta un gandrīz izlauza jūsu mājas durvis.
Protams, troksnis liek jums doties lejā un paskatīties, kas notiek.
Un tad es vienkārši uzkāpu ar kāju durvju priekšā un atvēru tās.
Es teicu: Jā, policija, vai jūs tagad esat krievu mafija, kas no mūsu kabarē ir aizņēmusies uniformu?
Vispirms es gribētu redzēt jūsu personas apliecību un kratīšanas orderi. Nē, jūs atveriet durvis tagad!
Tad es saku: Nē, es vispirms gribu redzēt kratīšanas orderi.
Nē, jūs atveriet durvis tagad! Un spiediens uz durvīm arvien pieauga.
Tur bija 2 metrus garš kabinets, labi bruņots, liels cilvēku arsenāls.
Un, jā, un viņi mani vairāk vai mazāk iestūma uzgaidāmajā telpā.
Viņi gribēja piespiest mani nēsāt masku savā mājā, tāpēc es teicu, ka noteikti nēsāšu masku savā mājā.
Jā, jebkurā gadījumā, manuprāt, tas ir nedaudz par daudz.
Un tad viņi mani turēja uzgaidāmajā telpā.
Kā jau teicu, man vajadzēja zvanīt advokātam, es kļūdījos, jo man rokā bija telefons, un es teicu, ka tūlīt piezvanīšu advokātam.
Nē, tu nevienam neaizvani! Viņš ieraudzīja, ka bikses aizmugurējā kabatā ir mans mobilais tālrunis.
Un tad viņi man atņēma arī to.
Viņi paņēma divus mobilos telefonus, divus klēpjdatorus, cietos diskus, nodokļu failus, jā, viņi pat paņēma pacientu vēstules
no mana privātā dzīvokļa augšstāvā, kas gulēja uz bufetes.
Jā, viņi pat ielauzās īrētā dzīvoklī augšstāvā.
Viņi pārmeklēja šķūni un pārmeklēja garāžas.
Jums tas patiešām ir jādod sev. Ko viņi meklē? Ko viņi meklē?
Tāpēc es nebūtu pārsteigts, ja viņi kaut kur manā garāžā būtu atraduši bērnu pornogrāfiju, es nezinu kā, vai
maisiņu ar kokaīnu manā šķūnī, lai mani kaut kā arestētu.
Es nezinu, es nezinu. Tātad jūs patiešām jūtaties kā nopietns terorists.
Un tas jau sāk atstāt sekas.
Es saku paldies Dievam, ka tajā rītā biju viena, jo nedomāju, ka mans dēls būtu tik viegli izdzīvojis.
Un, pats galvenais, ko par to galu galā domā prese.
Viņi ievietoja avīzē fotogrāfiju, kurā bija redzama gara policistu rinda ar ziliem spaiņiem.
Jā, un tika konfiscēti daudzi pierādījumi.
Viņi šeit atstāja haosu, tas bija patiešām neticami.
Un jā, kas paliek, kad viņi aiziet?
Es sēdēju šeit un trīcēju, jā, un mani pacienti nāca, un arī šī spriedze - es izplūdu asarās, jo
tu patiešām jūties kā... to pat nevar aprakstīt."
Arī Heinriha Habiga darbs bija neaprakstāms.
Neaicinātā prokuratūras vizīte beidzās ar aizturēšanu.
"No tā, ko tajā dienā dzirdēju, prokuratūra mani apsūdzēja par nepareizu vakcinācijas apliecību izsniegšanu
vai, piemēram, par galda sāls injicēšanu vakcīnas vietā, un tas viss ar 6000 pacientiem.
Ap pulksten 10 no rīta - parastā darba dienā - durvis atvērās un iekšā vienkārši ienāca Bohumas prokuratūras pārstāvis.
Es domāju, ko es esmu izdarījis nepareizi?
Viss bija jāatver, jāpārbauda, jāsavāc visi papīri, dažas vakcinācijas partijas, atkritumu urnas, papīra
atkritumu urnas, kur, iespējams, bija aizdomas par lietām, šļirces un tā tālāk, viss tika savākts.
Cilvēki, kas nāca no manas prakses, atnāca pie manis un teica:
Ja jums ir vakcinācijas karte, nāciet ar mums, mēs veiksim asins analīzi! Un daži gribēja
savu advokātu, kas nebija atļauts, un tā tālāk.
Viņi gribēja atrast daudz naudas, bet neatrada, jo apgalvoja, ka pacienti man maksājuši briesmīgas summas par
vakcinācijas kartēm, ko prokuratūra vairs nevarēja uzturēt savā prasībā par spriedumu liecinieku liecību dēļ.
Un tad prokurors pēkšņi teica manai sievai: "Ak, es tikko par to padomāju, es arī tevi ziņošu, es arī tevi izmeklēšu.
Tikai no zila gaisa. Kā viņa to izdomāja?
Nu, un tad viņi teica, ka tagad mēs ieejam jūsu dzīvoklī, sakiet, kur tas dzīvoklis ir, citādi mēs uzlauzīsim durvis.
Un tad viņi meklēja, ko meklēja mūsu mājā.
Es pieņemu, ka viņi būtu turpinājuši to darīt arī tagad, man droši vien ik pēc dažām dienām būtu
pārmeklējuši manu māju ar kādu apsūdzību vai ko citu.
Un tad mēs pārvācāmies uz savrupmāju, kas piederēja manas sievas brālim, kurš mums piedāvāja īpašumu Dortmundē, un mēs pārvācāmies,
ievācāmies, un no turienes mēs katru dienu vadījām praksi.
Citiem vārdiem sakot, es pārdevu lietas, man ir cilvēki... plaukti, galdi, krēsli, viss, kas vairāk vai
mazāk ir praksē un ko nevar tik ātri kaut kur novietot.
Prokuratūra mani apsūdzēja, ka es apzināti pārdevu mantas par mazāku cenu, nekā tās bija vērtas, jo man
vajadzēja ātri nopelnīt naudu, lai finansētu savu bēgšanu.
Tagad viņiem beidzot bija iemesls.
Tātad iedomājieties, ka jums no rīta pasaka, ka šodien būs vizīte, tad jūs paņem pulksten 7.30,
aizved uz šādu istabu, jā, un tur jau gaida šī sieviete.
Bet tagad jūs neaizved 8.00, 9.00, 10.00, 11.00, neviens jums to nepasaka.
Un tad es saku: kāpēc, kā tad ar apmeklējumu?
Mēs nezinām, mums jāzvana uz vārtiem, viņi arī neko nezina.
Tādējādi jūs visu laiku esat aizrauts.
Jā, man vienmēr teica, ka esmu tur par brīvu, un es nesaņēmu atļauju, tad mazbērni gribēja mani apciemot,
un arī tas netika atļauts, un tā tālāk un tā tālāk.
Tātad tas bija... jā, tas tika sabotēts."
Fatimai Habigai šī sabotāža un nedrošība bija nepanesama.
"Tas bija ļoti slikti. Jūs nevarat iedomāties, ka tas ir tik slikti.
Vīrs man kaut kā tika atņemts, mēs nekad nebijām šķīrušies, vienmēr strādājām kopā,
visu darījām kopā, un pēkšņi viņa vairs nebija.
Man pat neļāva no viņa atvadīties, kad viņi viņu paņēma."
"Pirmajā demonstrācijā, ko organizēja mana sieva, jā, es to īsti nepamanīju.
Ārā notika milzīga demonstrācija ar bundziniekiem un plakātiem.
Jā, un daudziem cilvēkiem bija arī T-krekli ar uzrakstu "Brīvība Heinriham", viņi arī ieradās tiesā ar šiem
T-krekliem, uz kuriem bija uzraksts "Brīvība Heinriham", kas, protams, tiesnesim nepatika.
Un tad viņi dziedāja brīvības dziesmas, jā, un, jā, tas bija iespaidīgi.
Tas bija lielisks signāls no ārpuses. Jā, es zināju, ka viņi mani nav aizmirsuši. Tas bija lieliski.
Un tad atnāca tiesnesis, es atceros, tas bija Jilmaza kungs, turku tiesnesis, kurš pēkšņi teica: jūsu lietas jau ir gatavas.
Tāpēc tagad es zināju, ka, ja lietas ir gatavas kamerā, tad atbrīvošana, šķiet, ir nenovēršama.
Un tad mani izlaida.
Tur bija visi. Bērni, brālēni un māsīcas, visi draugi, advokāti, pilnīgi sveši cilvēki, daži no citām pilsētām.
Tas bija vēl viens izcils notikums."
"Bet bija arī rūgtas un dusmīgas balsis no iedzīvotāju puses.
Apvainojumi, apsūdzības un pat nāves draudi.
Dr. Kūlkens, jūs būtībā esat mazvērtīgs Hanss Vursts, precīzāk, slepkava, ar savām fanātiskajām, agresijas piesātinātajām runām
kūdot muļķīgus, manipulējamus cilvēkus, lai mudinātu savus sekotājus atturēties no jēgpilniem pandēmijas ierobežošanas
pasākumiem (iekavās, vai jūs vispār zināt, kas ir pandēmija?)."
Tā tas notika ar visiem. Viņi ir saņēmuši nāves draudus.
Kriminālizmeklēšanas nodaļa tad pievērsās dažiem no tiem, jo tie bija mazliet dīvaini slepkavības draudi.
"Tas bija viens no iemesliem, kāpēc mēs aizbraucām, jo saņēmām nāves draudus pret ģimeni.
Ne pret mani, bet pret ģimeni. Viņi pret mani sarīkoja slepkavības mēģinājumu.
Automašīna pēkšņi paziņoja, ka priekšējā labajā riepā ir samazinājies spiediens.
Es nekavējoties piebraucu pa labi, un gaiss izplūda rekordīsā laikā.
Un tad man kāds aizveda mašīnu uz servisu, un viņš noņēma riepas un teica, ka tās ir ieurbtas.
Tas tā nav noticis. Man ir arī tās fotogrāfijas.
Viņi saka, ka tas noteikti tā ir, viņi nekad neko līdzīgu nav redzējuši.
Tas noteikti tika darīts ar urbi, lai, braucot pa automaģistrāli pietiekami ātri, tas varētu pārsprāgt."
Un šo bēgšanu Dr. Mehtildei Šifmanei vēl šodien ir grūti panest.
"Man pietrūkst ielas, kur mēs agrāk dzīvojām.
Tā ir bijusi mājvieta. Ir notikusi sava veida izraušana no saknēm."
"Apgabaltiesā man tika piespriests divu gadu un deviņu mēnešu cietumsods bez probācijas.
Un prokuratūra vispirms iesniedza apelāciju, jo sods bija pārāk maigs.
Tāpēc viņi vēlējās trīs gadus plus trīs gadi tiesas procesa sākumā, t.i., apelācijas laikā, un pēc tam
palielināja savu lūgumu uz četriem gadiem cietumā bez ieslodzījuma, t.i., četriem gadiem cietumā."
"Tās bija 30 dienas ilgas uzklausīšanas, tas ir daudz.
Otrajā tiesas procesa dienā man piedāvāja vienošanos: vainas atzīšanu par 100 viltotām veselības apliecībām.
Tad ļoti liels naudas sods ar maksimālo 720 dienas likmju likmi, kas atbilstu 72 000 eiro par 100 eiro.
Un, protams, tas galu galā noved pie prakses licences atņemšanas."
"Jā, spriedums, protams, bija farss.
Tāpēc galu galā visu šo lietu iepriekš apsprieda prokurors, tiesnesis un mans advokāts.
Par sodu tika panākta vienošanās, un galu galā - un tieši tā tas arī notika - tika piespriests 14 mēnešu nosacīts sods
ar pārbaudes laiku uz trim gadiem un 1000 eiro naudas sods.
Tas nozīmē, ka kopumā tika izvirzītas piecas apsūdzības.
Tātad divas apsūdzības par veselības izziņām, viena apsūdzība par naida kurināšanu, ierēdņa aizskaršanu un kolēģa nomelnošanu.
Tādējādi divas apsūdzības tika atceltas.
Viņi man arī apliecināja, ka pēc cietumsoda izciešanas varēšu izbraukt no Vācijas uz
pārbaudes laiku, ka varēsim doties atpakaļ uz Meksiku."
"Protams, tas bija svētki žurnālistiem, vai ne?
Protams, žurnālisti tad 15 mēnešus varēja rakstīt atkal un atkal, kad es kaut ko teicu
vai kaut kā pārāk daudz parādījos sabiedrībā:
Jā, dakteri Binderi, viņš ir šis paziņa, ārprātīgais, pret kuru ierosināta krimināllieta."
"22. jūnijā prokuratūra man nosūtīja apsūdzības rakstu.
Tajā pašā laikā tika izdots paziņojums presei ar vārdiem un uzvārdiem:
Dr. Valters Vēbers no Vinterhūdes ir apsūdzēts.
Un veselu dienu mana līdzība tika rādīta pazemē.
Viduslaikos to sauca par "pīlādzēšanu"."
"Protams, BGH ir jāizskata gandrīz 1000 lappušu pārskatīšanas, ko uzrakstījis advokāts.
Citiem vārdiem sakot, Federālās tiesas tiesnešiem tas ir jāizskata un pēc tam jāuzraksta attiecīgs pamatojums.
Un tas var notikt jebkurā virzienā.
Esmu redzējis arī cilvēkus, kas atrodas apcietinājumā un gadu gaida apelāciju."
"Kāds tiesnesis, arī stingrās līnijas piekritējs, kurš joprojām to nesaprata, nepieņēma nekādus argumentus,
pēc tam noteica man 200 dienas likmi 100 eiro apmērā.
Tāpēc, protams, man ir sodāmība. Tas ir 20 000 eiro.
Un mēs to esam pārsūdzējuši vēlreiz, vēl vienu reizi, un esam apgalvojuši, pirmkārt, ka, no vienas puses, zinātniskie
fakti nepastāv, bet, no otras puses, ka šis 278. punkts vispār nav piemērots un ka tas faktiski ir likuma pārkāpums.
Un tagad tas atkal praktiski ir atstāts bez ievērības, aizslaucīts zem paklāja, zinot, ka
pašreizējai RKI situācijai, RKI lietām, nav nozīmes.
Spriedums ir kļuvis galīgs, un izskatās, ka esmu notiesāts noziedznieks."
"Lielākais sods ir tas, ka mums draud cietumsods no trim līdz pieciem gadiem.
Tie joprojām karājas pār mani kā Damokla zobens.
Un arī ārstu profesionālās darbības aizliegums, kas tika noteikts uz trim gadiem, un 10 000 eiro naudas sods manā
gadījumā ir tikai niecīga summa, jo es jau trīs gadus esmu slimības atvaļinājumā un nevaru strādāt.
Pēc šī uzbrukuma es vairs nevarēju strādāt.
Tomēr mani konti joprojām ir apķīlāti ar neprātīgām apķīlāšanas summām, līdz tiesvedība tiek pabeigta.
Viena banka lauza manu līgumu, un visi mani konti bija apķīlāti 15 mēnešus. Tas bija sāpīgi."
"Viņi vēlas atņemt man profesora amatu, bet tas vēl nav noticis, jo vispirms mani vajadzēja nosodīt kā grautiņu un antisemītu.
Par laimi, tas nenotika.
Ģenerālprokuratūra pati ir iesniegusi apelācijas sūdzību par šo apgabaltiesneša spriedumu.
Šajā ziņā tagad viss sākas no jauna."
Drosmīgie ārsti nevarēja piedalīties koronas pandēmijā.
Viņas sirdsapziņa un medicīniskais pienākums rūpēties par saviem pacientiem to nepieļauj.
"Tas bija vienkārši traki, un es teicu, ka nevaru par to klusēt."
Bieži vien sekas bija ģimenes nicinājums un atstumtība.
"Arī mans partneris tajā laikā mani pameta.
Es biju ar viņu 5 1/2 gadus pirms tam, un viņš arī teica: Es ar tevi vairs nevaru būt kopā." Viņš teica: "Jā, tu tam nepiekrīti,
un es ievēroju pasākumus, un es vairs nevaru ar tevi būt kopā.
Visa mana dzīve patiešām sabruka aiz muguras.
Tāpēc pat daļa manas ģimenes sākotnēji bija noskaņota pret mani."
"Kas attiecas uz manu ģimeni, es, protams, esmu ļoti laimīgs.
Mana sieva un vecākā meita - jā, te sākas emocijas - mani ļoti atbalstīja, bet pārējie
ģimenes locekļi, kā tas ir visur, neatbalstīja."
Taču šie personīgie likteņa triecieni nelika viņai apšaubīt savu pārliecību un rīcību.
"Tas noteikti bija tā vērts. Tas noteikti bija tā vērts, ka mēs riskējām pat paši ar sevi."
Tāpēc, ka viņu pateicīgie pacienti un atbalstītāji deva saviem jau ieslodzītajiem varoņiem spēku un atbalstu, kas
viņiem bija tik ļoti nepieciešams šajos grūtajos brīžos.
"Kā jūs jutāties tajos brīžos, kad dzirdējāt cilvēkus tur ārā?"
"Tas bija neaprakstāms... Tas bija lieliski.
Jūs nevarat stāstīt šo stāstu..."
"Bet mēs jums teicām.
Mēs esam izmantojuši šos 15 gadījumus, lai parādītu, cik brutāli sistēma atriebjas tiem, kas nepakļaujas.
Šādas dokumentālās filmas ir ārkārtīgi svarīgas cīņā pret šo netaisnību.
Lūdzu, turpiniet atbalstīt mūsu darbu. Bet šodien runa ir par Corona varoņiem.
Man bija iespēja apmeklēt visus šos drosmīgos cilvēkus. Es dzirdēju viņu stāstus.
Un tas mani satricināja līdz sirds dziļumiem, kad varēju skatīties viņiem acīs un klātienē piedzīvot un
izjust, kas tika darīts ar viņiem un viņu ģimenēm.
Medīts, vajāts, izstumts. Saskaroties ar sociālo un ekonomisko sabrukumu.
Lielu daļu no tā vairs nav iespējams labot. Taču mēs varam tos atbalstīt tagad.
Ne tikai morāli, nodrošinot, ka viņi netiek aizmirsti, bet arī sniedzot finansiālu palīdzību.
Jo šie cilvēki ir ekonomiski sagrauti.
Dārgi kriminālprocesi, iesaldēti līdzekļi, profesionālās darbības aizliegumi.
Šiem godprātīgajiem ārstiem tagad nav nekā, jo toreiz viņi deva visu no sevis.
Viņu pacientiem, mums un mūsu bērniem.
Un tagad mēs vēlamies būt kopā ar šiem cilvēkiem.
AUF1 no šodienas vāc ziedojumus šiem ārstiem.
Ziedojiet par tiem, kuri toreiz riskēja ar visu un ziedoja visu par mums.
Lūdzu, ziedojiet tagad! Katram ieguldījumam ir nozīme. Paldies!"