"To je največji medicinski zločin vseh časov. Humanitarna katastrofa brez primere."
"Tega ti nihče ne bo odpustil."
"Prosimo, da takoj zapustite to območje!"
"Mi smo ljudje! Mi smo ljudstvo!"
"Imate s seboj masko? Prosimo, da si jo nadenete, sicer zapustite trg!"
"Cepljenje je bolj ali manj brez stranskih učinkov."
"V moji soseski je v enem dnevu umrlo devet ljudi, ki so bili cepljeni v našem študentskem domu."
"Vsi zdravniki, ki zdaj cepijo, bodo morali odgovarjati za svoja dejanja. Najpozneje pred Bogom."
"Tukaj nimamo ubijalskega virusa.
Tukaj nimamo medicinske pandemije, ampak kriminalno pandemijo."
"Trenutno smo resnično priča tiraniji necepljenih."
"Sedaj pa res dosledno ukrepajte proti zanikovalcem koronavirusov in borcem proti cepljenju."
"Tu moramo braniti demokracijo."
"Grozote obdobja Corona. Za nekatere so globoke, za druge se zdi, da so že mimo.
Za zdravnike, ki so se v času mask in cepljenja pogumno upirali, da bi rešili in zaščitili ljudi, pa še zdaleč ni konec.
Nasprotno, stran od oči javnosti jih maščevalni, neusmiljeni in oblastni sistem še vedno lovi, preganja in izloča.
Sistem, ki ne odpušča dejstva, da so odpor proti lažem korone v veliki meri omogočili prav ti zdravniki,
dokler nismo vsi skupaj odvrnili napada na človeštvo.
Če bo naslednji napad globalističnega režima na ljudi, ki postaja iz dneva v dan bolj napadalen, in če bo ta
naslednji napad potekal po zdravstveni poti, bodo disidenti stali na poti želeni svetovni vladi.
Še posebej pa so na poti zdravniki, ki ne sledijo ukazom politike, vojske in farmacevtske industrije, temveč želijo
ostati zaščitni ščit za bolnike v skladu s Hipokratovo prisego.
Zato naj bi bili naši zdravniki heroji zdaj tiho uničeni daleč od oči javnosti.
Ti pogumni ljudje naj bi bili kaznovani, gospodarsko in družbeno uničeni ter nato pozabljeni.
Vendar jih nismo pozabili.
Petnajst teh pogumnih ljudi smo obiskali v imenu vseh drugih, ki niso sodelovali z režimom koronavirusov.
V Nemčiji, Avstriji, Švici in celo Tanzaniji.
Ker mora svet izvedeti za usodo pogumnih zdravnikov.
Prikazujemo, kako sistem še danes nadleguje, ustrahuje in preganja te tihe junake."
"V dveh tednih po začetku cepljenja so v domovih poročali o smrtnih primerih.
Da, to je bilo januarja 2021 in takrat sem jokala. Moj bog, da.
Vedel sem, da ne smem narediti napake.
Vendar si nisem predstavljal, da bo tako hitro postalo tako hudo.
Moje ime je Sucharit Bhakdi. Specializiran sem za mikrobiologijo in epidemiologijo nalezljivih bolezni."
"Ko se je to začelo, sem vedel, že leto dni prej sem vedel, da se bo nekaj takega zgodilo.
[Moje ime je Heinrich Habig. Sem splošni zdravnik, doktor naturopatije, akupunkture in manualne terapije."
"Pravzaprav sem že zelo zgodaj spoznal, da ni šlo za zdravje prebivalstva, ampak da je bil v ozadju namen in da je ta
namen vključeval ne le izvajanje določenih, bom rekel, zablod pri prebivalstvu, ampak tudi ustvarjanje podob sovražnika.
[Moje ime je Thomas Külken. Sem splošni zdravnik in specialist antropozofske medicine."
"Tisk ga je predstavil kot ubijalski virus. Zato je bilo treba biti sprva previden.
Nisem mogel vedeti bolje.
Da je nekaj narobe, sem lahko posumil le zaradi svoje izobrazbe iz infektologije, epidemiologije in tečaja
cepljenja Ehrengut, ki mi je še vedno v čast v Hamburgu.
Počutim se dolžna pacientom. Smernice za to je določil že Hipokrat.
In ne morem si prav dobro predstavljati, da bi leta 2020 pod vplivom SZO nenadoma prelomili to
prisego, prisego zdravniške zavezanosti pacientom.
Moje ime je Gerald Kienecker. Sem specialist oftalmologije.
Dodatno sem se izpopolnjeval iz patologije, interne medicine in intenzivne medicine."
"60 % zdravnikov je bilo prepričanih, da so bili ukrepi pravilni.
Tako sem si lahko ogledala svoje kolege in se vprašala, zakaj sodeluje toliko ljudi?
[Moje ime je Dr. Walter Weber.
Sem internist v Hamburgu, specializiran za psihosomatsko medicino in zdravljenje raka, in sem registriran zdravnik že 53 let."
"Že od samega začetka mi je bilo jasno, tudi zaradi mojih izkušenj na kliniki s kolegi, ki so zaradi vdihavanja pod
masko včasih omagali, da maska predstavlja tveganje za zdravje.
Tudi leta 2020, na začetku pandemije, ni bilo dokazov, da bi maske lahko kakor koli ščitile pred virusno boleznijo.
Moje ime je Wolfgang Urmetzer, sem specialist anesteziologije z dodatnimi kvalifikacijami iz
akupunkture, naturopatije in tradicionalne kitajske medicine."
"Deloval je le zato, ker so bili ljudje tako zelo v svoji množični psihozi.
Ker so se mediji preprosto strinjali s tem. Brez medijev to ne bi delovalo.
Brez tega... tega bombardiranja, brez vsega tega... celo v medicinski reviji, v
strokovnih revijah, kakšne neumnosti so napisali!
Pred petimi leti si tega ne bi mogli privoščiti. Vsi bi vas vprašali, ali ga še imate?
"Na začetku sem dobil veliko... Kot odziv na te prve videoposnetke sem prejela neverjetno število elektronskih
sporočil, v katerih so se mi ljudje zahvaljevali, da sem jih spravila iz strahu, in mi
govorili, kako pomembno je to, kar počnem.
V številnih videoposnetkih je bilo zapisano, da ste morda pogumni.
Rekel sem, zakaj sem pogumen? Sem le specialist ORL.
Specialist ORL je strokovnjak za prehlad, saj od tega živi.
O koronavirusih vemo vse. Zato sem si v zvezi s tem ustvaril mnenje.
Ljudem poskušam zagotoviti, da sem urgentni zdravnik in da mi za to ni treba biti pogumen.
Moje ime je Dr. Bodo Schiffmann, specialist za ušesa, nos in grlo ter urgentno medicino."
"Vedno sem bil kritičen človek.
Če je torej nekaj od zgoraj diktirano brez argumentov, se temu težko prilagodim, tega načeloma ne počnem.
Vedno vem, da če se nekaj prodaja s strahom in paniko, brez pravih argumentov, potem je nekaj narobe.
Moje ime je Ronald Weikl.
Sem ginekologinja in splošna zdravnica, specializirana za naturopatijo, ter soustanoviteljica in
podpredsednica MWGFD, Društva zdravnikov in znanstvenikov za zdravje, svobodo in demokracijo."
"Tako smo bili v enem samem trenutku očrnjeni in kriminalizirani in res je prišlo do tega, da so nas
zdravnike preprosto obravnavali kot resne teroriste.
Tista, v kateri so bila vhodna vrata razstreljena, zdravniki pa vrženi na tla in priklenjeni za hrbet pred očmi svojih otrok.
Da, to je to, ker naj bi v skladu s členom 278 kazenskega zakonika ali kakor koli se že
imenuje, izdal lažna zdravstvena spričevala.
Moje ime je Rolf Kron, sem splošni zdravnik in homeopat."
"Politike, novinarje in kolege zdravnike sem poskušal takoj obvestiti o vseh teh napakah v
pripovedi o koroni, vendar nisem nikoli dobil odgovora.
Niti odgovora, kot je: "Thomas, ti si nor" ali kaj podobnega, preprosto nobenega odgovora.
To je bilo zelo strašljivo.
In potem ugotovim, da sta bila v mojo aretacijo vpletena dva odvetnika, tako klevetnik kot župan kantona Aargau, torej
odvetnika, ki sta mislila, da o koronavirusih vesta več kot jaz kot zdravnik z doktoratom iz imunologije in virologije.
Mislim, da to pove vse, kajne?
Zato me je celotna stvar zelo spodbudila.
Ne bom dovolil, da me dva napihnjena laika, ki nimata pojma, o čem govorita in kaj je Corona, spravita ob pamet.
Nisem tip človeka, ki mora imeti prav. Sedijo v parlamentih in tako naprej.
Če pa imam prav, se bom zavzemal za svoje pravice.
Predvsem pa je šlo za prebivalstvo, za obveščanje prebivalstva.
In to ni bila le nepomembna zadeva, ampak vprašanje življenja in smrti.
Moje ime je Thomas Binder, sem kardiolog in internist ter doktor imunologije in virologije."
"Vse to je bil nesmisel, vključno z zapiranjem starejših v domove za ostarele in prepovedjo vstopa obiskovalcem, da bi umrli
osamljeni in sami brez obiskovalcev, predvsem pa škodovanje otrokom in večmesečno zapiranje, zapiranje vrtcev in šol.
Obravnaval in doživel sem že veliko otrok, ki so v tem času postali hudo depresivni, ki so imeli nočne more, motnje spanja,
motnje hranjenja, ki so jedli veliko ali nič, ki so se celo večnost igrali z mobilnimi
telefoni, računalniki ali igralnimi konzolami.
Rekli so, da ne želijo več živeti, saj so bili ti ukrepi za nekatere otroke polovica njihovega življenja.
Bilo je noro in rekel sem, da o tem ne morem molčati.
Moje ime je Dr. Carola Javid-Kistel, sem zdravnica homeopatinja."
"Ko je izbruhnila pandemija, sem opazila, da je bila moja ordinacija nenadoma prazna in da je bila kantonalna
bolnišnica, v kateri sem takrat opravljala svoje storitve, storitve nujne pomoči, nenadoma popolnoma prazna.
Bolnišnica je bila prazna, poslali so nas domov, nismo smeli niti priti v službo, ker bi to kantonalno bolnišnico
stalo denarja, kolegov zdravnikov pa sploh ne razumem.
V tej izmeni je v službi še 70 drugih zdravnikov splošne medicine in le pet si jih je upalo podpisati pismo, ki
sem ga takrat napisal švicarskemu ministru za zdravje.
Deset ljudi mi je reklo, da sem nor, da je to, kar počnem, nevarno, in to me je pripeljalo do tega, da sem se odločil
pridružiti uporu v smislu, da sem rekel, da ne bom sodeloval in da je moja naloga kot zdravnika, da povzdignem svoj glas.
Moje ime je Andreas Heisler, sem specialist splošne in interne medicine in že 20 let
delam kot splošni zdravnik v svoji ordinaciji."
"Začel se je pravi lov na zdravnike, ki niso hoteli popustiti.
Tako je bilo sprva iskanje tukaj pod preprosto izmišljeno obtožbo: izdajanje potrdil brez preverjanja.
Nato so si ogledali tukajšnje spise in videli, da so vsi tukaj, da so izjave dokumentirane.
Paciente, ki so bili tukaj in so imeli potrdilo od mene, smo tudi kasneje spraševali, ali so bili v ordinaciji, zakaj
so bili v ordinaciji, zakaj niso prosili za potrdilo svojega družinskega zdravnika, ampak dlje v Staufnu.
Tako so res prišli zadevi do dna in posredno prek policije vem, da bi bilo treba po tej
raziskavi kazenski pregon dejansko opustiti.
Nato me je prijavil učitelj, ki na svoji šoli preverja spričevala učencev in sodelavcev.
Policiji je preprosto zatrdil, da je videl potrdila, vendar lastniki teh potrdil sploh niso bili bolni.
Resnično morate reči, da je bila ta sodna obravnava absurdna od A do Ž v vseh pogledih, vse do dejstva, da je bil sodnik
tako pristranski in tako panično zaskrbljen zaradi virusa.
Čeprav maske v sodni dvorani niso bile več obvezne, smo morali - čeprav v celotni sodni stavbi - posebej za to sojenje zahtevati
maske FFP2 in dokazila, pri čemer je bilo stalno prezračevanje, in ko sem rekel kaj, kar jo je razburilo, si
je vedno razkužila roke in ... tako da je bilo bizarno."
"V bistvu smo datoteke s potrdili o maskah, torej od bolnikov, ki so prišli samo zaradi potrdil o maskah, že
pripravili na takšno situacijo, vendar nas je vseeno presenetilo, da je do te racije prišlo razmeroma pozno.
Seveda to pomeni tudi, da boste imeli nekaj neprespanih noči, dokler se do neke mere ne sprijaznite z razmerami,
potem pa veste, da je nekaj neizbežno, da potekajo preiskave, da morate računati na kazenske postopke."
"Ljudje so me klicali, gospod Kienecker, naj se cepim?
zakričala sem v telefon: Ne!
Ne s posledicami. Prišel je izvršni direktor in vse obrnil na glavo.
Tudi Kieneckerjeva partnerica Claudia Schöne je doživela grozne stvari.
Te hišne preiskave ali vdora, vdora v mojo ordinacijo sploh ni odobril sodnik.
Vsakega od teh nadzornikov javnega reda in miru, bili so štirje, pa tudi policiste, sem vprašal o sodnem nalogu.
Vsi niso hoteli povedati svojega imena ali pokazati osebne izkaznice.
Zato so najprej vedeli, da delajo nekaj narobe.
Na koncu je prišlo na dan priznanje enega od njih, ki je razkril, da sta prišla v imenu vodje
zdravstvenega oddelka, da bi preverila stvari.
Vsakdo, ki pozna slogane v takšnih avtoritarnih sistemih, ve, kaj to pomeni.
To pomeni agresivnost, nasilje, zelo drastično ravnanje.
Vsi ljudje so te nenehno iskali in se ti približevali, tako da so vedno iskali neke vrste fizični stik.
To pomeni, da se morate boriti. Da? Takole. To je bila čista provokacija.
Iskali so razlog za boj. Nenadoma sem zaslišal klic na pomoč: Gerald, Gerald, da?
Nato sem pogledal skozi vrata na zadnji strani ordinacije in zagledal črno postavo, ogromno, ki je tekla za Claudio z
visoko dvignjeno pestjo, s pestjo, dvignjeno, da bi jo udarila.
Prosimo, ostanite nazaj!
Haló? Gerald? Pozdravljen, Gerald? Tu je urad za javni red.
Prosim, odidite, potem pa se me tudi ne dotikajte! Pojdi stran! Pojdi stran!
Pojdi stran! Nimate pravice ostati tukaj! Pojdi od tu!"
"Glede na to, kar sem slišal od kolegov, sem imel srečo pri iskanju hiše.
Tako ni bilo črncev, ni bilo nasilja, ni bilo, kar običajno slišite, opustošenih stanovanj
ali uničenih stvari, ni bilo ničesar od tega.
Imel pa sem še eno situacijo, ki je bila preprosto neverjetna, neverjetna in navsezadnje sprevržena.
Policija je pozvonila ob šestih zjutraj, nihče ni odprl, ker nisem slišal zvonca, zadaj
pa imamo leva z obročem in so udarili po njem.
Ko sem se prebudil, sem videl, da je po vsem posestvu, ne vem, deset ali dvanajst policistov z reflektorji,
Stavbo so imeli tako rekoč obkoljeno, potem pa jim je štirim ali petim uspelo vstopiti,
V Nürnbergu so me hoteli vzeti kot pričo v postopku proti nekemu pacientu, ker je nosil masko, to je bilo ozadje.
Takšen je bil postopek opoldne, čas je bil neskončen, vozil bi, pokazal sem jim, tukaj so dokumenti,
tukaj je moja torba, vse je spakirano, vozil bom sam.
Ne, vzeli so me s seboj.
Hčerko so položili v posteljo, bila je še vedno v postelji in je spala, vse je bilo temno, v
obraz pa ji je svetil reflektor, tj. svetilka.
To so preprosto travmatizacije, ki so po mojem mnenju sistematične.
Zato so res tako posebej poučeni, ker to nima smisla.
Potem sta me dva policista v tem minibusu odpeljala v Nürnberg, kar tudi ni luksuz, če se voziš v takem avtomobilu za zapahi.
Potem sem bil še uro ali dve v podzemlju okrožnega sodišča v Nürnbergu, v celici, ker je
bilo, kot sem rekel, zgodaj, veliko prezgodaj.
Tudi to je bila izkušnja, ko si v trezorju, ki je tako vibriral, da si globoko v ječi, potem pa me je
policist v nekem trenutku odpeljal od tam in me odpeljal naravnost na sojenje, samo kot pričo.
Zato je to preprosto zunaj zakonitosti in reda."
"Tudi v Švici je bil Dr. Binder napaden na zelo poseben način.
Izgovor za to je bil več kot zanimiv.
Da, v prvi vrsti me ni preganjala nobena oblast ali država, ampak me je obrekovalec, ki ga dobro poznam, obtožil, da sem grozil,
da sem bil oborožen in da sem imel psihiatrično anamnezo.
Nato smo obvestili šefa policije kantona Aargau in ta je sprožil noro akcijo, v katero je bilo napotenih 60 policistov.
To je bilo 12. marca 2020, ko sem želel za teden dni oditi na počitnice.
Tik preden sem končal, okoli pol desetih, sem končal in kmalu po desetih sem želel v majhni kuhinji dobiti espresso.
Potem pa sem šla mimo vhodnih vrat, ki so steklena.
Nato sem skozi vhodna vrata videl policiste, ki so bili zunaj na hodniku.
Na stopnicah, ki vodijo navzgor, jih je bilo približno pet do deset, na stopnicah, ki vodijo navzdol, jih je bilo
približno pet do deset, in res so bili policisti s svetlimi neprebojnimi jopiči in poslanci usmerjeni v vrata vadnice.
Takoj sem se vrnil k računalniku in na Twitterju objavil tvit v slogu: "Pomagajte, policija prihaja po mene.
To je povzročilo precejšnje razburjenje na družbenih omrežjih.
In potem sem lahko poklicala tudi hčerko, ker sem si rekla: "Ja, kaj bo zdaj z mano?
Na koncu me ustrelijo in rečejo, da je šlo za samoobrambo, zato želim določene ljudi obvestiti o
dogajanju, saj je bila takrat situacija strašljiva.
Nato me je poklical mobilni telefon.
Bila je gospa, ki je rekla, da, halo, morate priti pred vrata, pred vrata ordinacije.
Da, zakaj bi moral priti do vrat? Ja, potem vam bomo povedali, je rekla.
Da, in potem sem stekel ven z mobilnim telefonom v roki, z mobilnim telefonom v levi roki, in odprl vrata, ona
pa mi je rekla: "Imejte mobilni telefon v roki, da vam bom lahko dala navodila, odprite vrata, zdaj!
Odprl sem vrata: In tako stopite ven in dvignite roke!
V levi roki sem imel mobilni telefon, desno roko pa dvignjeno, nato sem se spet obrnil na os, da bi se videlo, da nimam pri sebi
deset kalašnikovk, ročnih granat in podobnega, čeprav nisem imel nobenega orožja, nobenih znakov nasilja, je bilo rečeno: Dostop!
Potem so se približno trije fantje spravili name, me potegnili na tla, z glavo sem udaril ob tla, nastala je majhna rana, nič
hudega, vendar je vedno malo krvavela, nato pa sem ležal na trebuhu in so mi zvezali roke na hrbtu in tako naprej,
čas težko ocenim, vendar imam občutek, da sem po nekaj minutah rekel: "Hej, fantje, ne morem več dihati.
Nekoč je bil v ZDA znan primer osebe druge barve kože, in da, dovoljeno mi je bilo vstati.
Potem sta iz dvigala prišla dva policista v običajnih uniformah in spoznal sem ju.
Da, Thomas, pridi zdaj dol, umiri se in zdaj bomo pogledali in tako naprej.
Ko so me aretirali, so po eni uri ugotovili, da nisem prekršil nobenega zakona, zato me niso mogli aretirati.
Potem pa so k meni poslali zdravnico, da bi preverila, ali sem sposoben za sojenje, čeprav me niso mogli zapreti, in ugotovila
je, da sem nevaren samemu sebi in da mi ni zdrava korona.
Izmislila si je novo diagnozo, ki je ni nikjer v ICD.
Moje domnevno orožje je bila vojaška pištola, ki pa je bila shranjena doma.
Švicarski vojski sem se pridružil leta 1980, seveda sem moral, saj sem bil takrat kot študent medicine član
zdravstvenega zbora, orožje pa ni bila napadalna puška, temveč pištola, ki je bila osebno orožje.
Pozneje sem ga obdržal kot poročnik, in ko sem pred 15 leti zapustil vojsko, sem ga hranil doma, brez streliva,
kar je v Švici povsem normalno in zakonito; praviloma po koncu vojaške službe obdržiš svoje osebno orožje.
Tam je bil shranjen 15 let.
Ko so me aretirali, me je policija seveda vprašala, kje je orožje, kje je orožje?
Kakšno pištolo? Da, imate pištolo. Da, počakajte, mislite mojo vojaško pištolo?
Da, 15 let je bil doma v skladišču.
Nato sem jim povedal, kje, povedal sem jim tudi, toda ali ga ne bodo dobili zdaj, nekako ob polnoči?
Moja žena je prestrašena, dobila bo srčni napad, če greš zdaj noter, prosim, pripelji jo jutri.
Ob enih zjutraj so še vedno vstopili v hišo moje žene, ki ni slišala zvonca, zato so z mojim ključem
vstopili po stopnicah in jo v slogu Ramba napadli v postelji.
Tisto noč jo je morda celo zadela kap, tako da je bilo res težko, tako da je ta Rambo, neverjetno, kaj so tam naredili.
In potem sem bil najprej 36 ur v izolacijski celici.
V ljudskem jeziku je to gumijasta soba, vse je res, le da ni gumijasta, ampak je samo izolacijska celica, postelja je
samo vzmetnica, stranišče in umivalnik pa sta zasnovana tako, da se ne moreš obesiti ali poškodovati ali kaj podobnega.
Tam sem bil 36 ur, ne da bi vedel, zakaj sem tam, ne da bi se prej srečal z odvetnikom,
mislim, vse to je bilo res nezakonito, kajne?
In potem sem bil 36 ur sam med veliko nočjo, kajne?
Na velikonočni dan, v nedeljo, sem ležal na tej vzmetnici in večinoma hodil po postelji, kajne?
Najprej sem vzmetnico odmaknil od stene, da sem lahko hodil okoli postelje.
Nihče ne more 36 ur ležati v postelji, kajne? Ni stola, ničesar.
In seveda sem imel veliko časa, da sem o tem razmišljal, in da, razmišljal sem o tem, kaj se torej dogaja?
Ne razumem, kajne?"
Dr. Bodo Schiffmann je zaradi razmer zapustil domovino in zdaj z družino živi v Tanzaniji.
Pred tem je moral v Nemčiji prestati več racij.
"Imeli smo hišno preiskavo v naših zasebnih sobah in prostorih za vadbo, po kateri smo bili zelo travmatizirani.
To je bilo februarja 2021.
Glavni namen mojih hišnih preiskav je obvestiti sosede in jih ustrahovati.
To te travmatizira, saj je zame to oborožen rop, ki ga izvaja država, ker ti jemlje stvari.
In res smo bili takšni, da smo, ko je prišel poštar ali kaj podobnega, vedno mislili, da spet prihaja policija.
V vsakem primeru so prišli.
Lahko si predstavljate, da je šlo za vprašanje, ali je bilo izdanih nekaj potrdil o maskah, in da so nam hoteli zapleniti
vse kartoteke bolnikov, v katerih je bilo 85.000 bolnikov.
Vedeti morate, da je državno tožilstvo po prvi hišni preiskavi v ordinaciji primer uradno zaključilo.
Z drugimi besedami, pogledala je potrdila in nato rekla, da so upravičena, da je vse v redu.
In uradno opustili postopek, v katerem smo domnevno izdali lažna potrdila o maski.
Pa vendar so spet prišli. To daje celotni stvari poseben pridih.
[Nekdo vstopi in vam pokaže list papirja. Tam je bil celo državni tožilec.
In takoj nam je povedal, da imamo v svojih vadbenih sobah enako opremo.
Potem so mi rekli, naj grem na operacijo, kjer je bila moja žena sama.
Naši otroci so bili v zgornjem nadstropju. Šli smo tudi v otroške sobe.
Otrokom je bilo odvzeto nekaj, kar ni dovoljeno.
Šlo je za uničenje prakse.
Jasno je, če ... odvzameš stvari in potem sodnik podpiše, da je mogoče pregledati 85.000 podatkov o pacientih.
To je bil razlog, da sem prenehal opravljati delo zdravnika na oddelku.
To pomeni, da smo vrnili obe licenci za zdravstveno zavarovanje."
Dr. Carolo Javid-Kistel, ki je pobegnila v Mehiko, so oblasti večkrat obiskale tudi v njeni odsotnosti.
"Obtožen sem bil, ker sem svojim pacientom izdajal potrdila o izvzetju maske.
Moram reči, da zdravim od 80 do 90 odstotkov otrok in mladostnikov ter da sem izdal veliko potrdil.
Izdal sem veliko potrdil o cepljenju, kar je bila tudi spodbuda za kasnejše policijske racije.
Vse skupaj se je ponovilo še trikrat, dokler nisem potegnil za vrvico in se v bistvu zaklenil v vadbo ter se zaklenil tudi doma.
Po tretji policijski raciji, ki se je zgodila februarja, v začetku februarja 2022, sem razvil tako hudo posttravmatsko
anksiozno motnjo ali posttravmatsko stresno motnjo, da sem se res povsod zaprl in v ordinacijo ali na svoj dom spustil le izbrane
ljudi, da sem imela nočne more, da sem sanjala, da me bodo odpeljali, da mi ne bodo vzeli samo kartoteke, ampak da me bodo
odpeljali in zaprli, nato pa me bodo hoteli prisiliti tudi v cepljenje proti koronavirusu in da sem imela v sanjah v
roki nož, nato pa sem se zabodla in se zbudila v hladnem znoju.
Takrat sem si rekel, da moram nujno zapustiti Nemčijo, in rezerviral počitnice v Mehiki."
Počitnice so se spremenile v dve leti. V času njene odsotnosti sta sledila še dva napada.
Dr. Javid Kistel se ni želel vrniti v Nemčijo. Pogrešala pa je svojo družino.
"Sem družinski človek.
Sama imam tri odrasle otroke, štiri vnuke, seveda pa imam tudi mamo v Nemčiji, mačeho, očeta, sorojence in tako naprej.
Mnogih od njih - večine - nisem videl že dve leti, skoraj nič, ko sem bil v Mehiki.
Potem pa sva si drznila preprosto iti na zmenek v Švico, v Zürich.
Rekel sem: "Okej, Švica ni Nemčija. Švica je nevtralna.
Tudi Švica ni v EU. Z njo bo vse v redu.
Na žalost se nisem pozanimal, ali je bil zoper mene izdan nalog za aretacijo, ker sem se nekako vmes znašel.
Pomislil sem, da je mednarodni nalog za prijetje mogoče izdati samo za nasilna kazniva dejanja, smrtna kazniva dejanja, torej za
umor, ne vem, nenaklepni uboj, ustanovitev teroristične organizacije ali trgovino z
ljudmi, trgovino z orožjem, kaj podobnega.
Potem sem si rekel: "Okej, s svojimi certifikati sploh ne spadam pod to.
Ne bodo si upali. Da, daleč od tega.
Na letališče v Zürichu sem prispel 1. decembra 2023, torej lani.
Ob vstopu v državo sem pri potni kontroli predložil potni list.
In videl sem, kako se je spremenil obraz policista, ki ga je pregledal.
In takoj mi je rekla: v Nemčiji je nekaj proti tebi.
Ne morem vas spustiti skozi. Zdaj moraš iti z mano.
In potem so rekli, da ja, zdaj me moramo tako rekoč zapreti, in me za zdaj dali v celico
velikosti dva krat dva metra, v sobo, kot je ta.
Moral sem se popolnoma sleči in bil popolnoma pregledan.
Uspelo mi jih je ustaviti pred vstopom v moje odprtine le zato, ker sem rekel, da nikoli nisem imel ničesar opraviti z drogami,
da nikoli v življenju nisem kadil džojnta in da nimam nikjer skritih nobenih drog, zato
tega ne počnite, sicer bom zelo glasno zakričal!
In to zaradi 16 potrdil o maskah. Evropski nalog za prijetje zaradi 16 potrditev maske!
Nisem mislil, da je to mogoče, in sem še naprej spraševal in želel fotografirati in jo takoj poslati svojemu odvetniku.
Potem so rekli, da to ni dovoljeno, in mi seveda vse odvzeli.
Mojega denarja, potnega lista, mobilnih telefonov, prtljage, vsega ni bilo več.
Takrat sem bil sam v tej celici in pomislil sem, da je konec sveta.
Nato sem bil dvanajst dni v priporu, enajst dni v Zürichu.
Nato sem se pogajal s švicarskim odvetnikom, ki ga je bilo treba poklicati, ne pogajal, ne, rekel mi je, naj se
preprosto izročim Nemčiji, ker če se ne izročim, lahko postopek izročitve v Švici traja tudi do enega leta.
Ob varščini 30.000 evrov, ki jo je morala moja družina zbrati v zelo kratkem času - nihče od nas ni imel toliko denarja - so me
12. decembra izpustili iz zapora Schwäbisch Gmünd, kamor so me prepeljali 11. dan - v Schwäbisch Gmündu
sem bil torej še en dan -, nato pa so me izpustili."
Dr. Bianca Witzschel je ostala v rodni Nemčiji kot odporna zdravnica.
To se je izkazalo za njeno pogubo.
Februarja 2023 jo je saško sodstvo aretiralo in ji odredilo pripor.
V več kot 500 primerih je šlo za ponarejanje dokumentov pri izdaji potrdil o maskah in cepljenju.
S pogumno zdravnico Dr. Witzschel smo želeli govoriti med njenim zaporom, vendar je zapor preprečil vsak poskus stika z njo.
Bianca Witzschel ni bila obveščena niti o naših večkratnih poizvedbah in nismo dobili dovoljenja za snemanje.
Večkratni poskusi vzpostavitve stika so bili neuspešni.
Zdravnica Bianca Witzschel je skoraj leto in pol preživela v ječi koronavirusnega režima cepljenja.
"Nisem se zavedal nobene krivde.
Vsa potrdila sem skrbno zbral v mape, ker sem mislil, da delam nekaj dobrega.
Z gotovostjo lahko trdim, da sem osebno spoznal vse paciente, ki sem jim izdal potrdilo, ali pa sem
vedel, da ti pacienti obstajajo in da imajo pritožbe.
Do trenutka, ko je to iskanje nenadoma vdrlo kot iz zasede, sem bil prepričan, da se mi to ne bo zgodilo.
In potem je bilo to 16. decembra 2020.
Takrat sem bil doma, ker sem si nekaj tednov prej pri padcu zlomil vretenca.
Osem tednov nisem mogel delati in sem moral hoditi z berglami in korzetom.
Bilo je malo po osmi uri, ko je žena nenadoma rekla: "Ampak k nam se vozi toliko policijskih avtomobilov.
Kaj se dogaja? Še vedno sem bil v postelji, potem pa sem vstal.
Nato so prišli: Imamo nalog za preiskavo in moramo preiskati celotno hišo.
Pomislil sem, prosim, kaj? Da, zaradi vaših certifikatov za masko.
Kaj počnete v moji ordinaciji, v moji hiši? Morda v moji praksi, ampak zakaj jo iščete?
Obstajajo drugi načini za razjasnitev tega.
Da, imajo red, vse morajo pregledati.
Nato je teh deset ljudi šlo skozi vse sobe, vzeli prenosne računalnike, mobilne telefone, celo moji ženi - hči je bila
še vedno tukaj -, preiskali otroške sobe, odprli vse omare, nočne omarice, kaj je tam, kaj je povezano s certifikati?
Vse skupaj je trajalo štiri ure, hkrati pa je v ordinaciji potekala preiskava - poklicala me je moja pomočnica, ki
je tu opravljala administrativno delo -, pri čemer je višji policist, ki je vodil preiskavo, na mojo pomočnico vpil:
Pričevati morate, da je vaš šef kriminalec.
Nato smo to dobesedno zapisali na sodišču.
Zato je bila tako pristranska, bila je prestrašena in pozneje je imela res velike težave.
Bili smo tudi, no, jaz sem bila kot pretresena, mislila sem, da tega ni, in počutiš se, kot da si bil
posiljen, pretepen in da si potem popolnoma izčrpan.
Še posebej so prizadeti otroci, ki so se tudi množično pritoževali.
Niso se mogli več osredotočiti. Imeli so slabost in glavobole.
Nekateri od njih so se v šoli pod masko zgrudili, kar so mi v moji ordinaciji v solzah povedali številni starši,
vključno z otroki, ki so jokali, in povsem jasno je, da moram kot zdravnik ukrepati in tem ljudem izdati potrdilo.
Posebej žalosten primer, veliko žalostnih primerov bolnikov, je bil primer mladega dekleta, ki se je novembra
2020 predstavilo z mamo iz Bavarskega gozda, dekle pa se je na masko odzvalo zelo burno, s slabostjo,
Imela je glavobol, izgubila je apetit in mati me je prosila - prisoten je bil tudi otrok -, naj izdam takšno potrdilo.
To sem seveda storil in šest mesecev pozneje, 6. maja 2021, se bodo vrnili.
Pomislim, ali potrebuješ še eno potrdilo?
Da, potrebujemo ga. V kratkem bomo praznovali obhajilo, zato bi radi imeli trenutno veljavno potrdilo.
Obhajilo je bilo 9. maja. Kolikor vem, je bilo 9. maja, naslednji ponedeljek pa me je mati poklicala in mi povedala grozne stvari
in rekla: predstavljajte si, sedeli smo v cerkvi s sorodniki, naša deklica se je zelo veselila tega obhajila, vstopi duhovnik z
ministranti in nenadoma prekine mašo, ker ugotovi, da ta deklica v prvi vrsti ali v klopi nima maske, pokliče
dekličino mamo v zakristijo, prekine mašo - vsi čakajo, vsi gledajo to deklico - in potem reče: Ali imaš potrdilo?
In potem vidi, da je potrdilo od Weikla: "Da, to je zdravnik z masko, to ni mogoče, naj pride policija,
mislim, da se je vse skupaj zavleklo za več kot 30 minut."
"Policija me je vprašala: Ali lahko vaša hči nosi masko ali ne? Rekel sem: Ne.
- Duhovnikov odziv je bil pretiran in slab, kar je pokvarilo obhajilo."
"Od pastorja, ki mora dejansko skrbeti za dobrobit ljudi, se mi zdi to tako neizrekljivo nesimpatično."
"Prišli so ob šestih zjutraj in skoraj razbili vaša vhodna vrata.
Seveda se zaradi hrupa spustite po stopnicah in preverite, kaj se dogaja.
Nato sem stopil pred vrata in jih odprl.
Rekel sem: Da, policija, ali ste zdaj ruska mafija, ki si je izposodila uniformo iz našega kabareta?
Najprej bi rad videl vašo osebno izkaznico in nalog za preiskavo. Ne, zdaj odprite vrata!
Nato rečem: "Ne, najprej želim videti odredbo za preiskavo.
Ne, zdaj odprite vrata! In pritisk na vrata se je še povečal.
Tam je bil dvometrski kabinet, močno oborožen, tam je bil velik arzenal ljudi.
In, ja, in bolj ali manj so me potisnili v čakalnico.
Želeli so me prisiliti, da v svoji hiši nosim masko, zato sem rekel, da je zagotovo ne bom nosil v svoji hiši.
Da, vseeno pa mislim, da gre to nekoliko predaleč.
Nato so me zadržali v čakalnici.
Kot sem rekel, bi moral poklicati odvetnika, naredil sem napako, ker sem imel telefon v
roki in rekel, da bom zdaj poklical odvetnika.
Ne, nikogar ne pokličete! Videl je, da imam mobilni telefon v zadnjem žepu hlač.
Potem pa so mi vzeli tudi to.
Vzeli so dva mobilna telefona, dva prenosna računalnika, trde diske, davčne mape, da, vzeli so celo pisma bolnikov iz mojega
zasebnega stanovanja v nadstropju, ki so ležala na kredenci.
Da, vdrli so celo v najemniško stanovanje v nadstropju.
Izropali so skedenj in preiskali garaže.
Resnično si morate to privoščiti. Kaj iščejo? Kaj iščejo?
Zato ne bi bil presenečen, če bi v moji garaži nekje našli otroško pornografijo, ne vem kako, ali vrečko
kokaina v mojem skednju, da bi me nekako aretirali.
Ne vem, ne vem. Torej se res počutiš kot resen terorist.
In to že začenja terjati svoj davek.
Hvala bogu, da sem bila tisto jutro sama, ker mislim, da moj sin ne bi tako zlahka preživel.
Predvsem pa je pomembno, kaj bodo o tem na koncu povedali novinarji.
V časopisu so objavili fotografijo, na kateri je dolga vrsta policistov z modrimi vedri.
Da, in zaseženih je bilo veliko dokazov.
Tu so pustili nered, bilo je res neverjetno.
In da, kaj ostane, ko odidejo?
Sedela sem tukaj in se tresla, ja, in prišli so moji pacienti in tudi ta napetost - planila sem v solze,
ker se res počutiš kot... tega sploh ne moreš opisati."
Tudi delo Heinricha Habiga je bilo nepopisno.
Nenapovedan obisk državnega tožilstva se je končal s priporom.
"Tisti dan sem slišal, da me je državno tožilstvo obtožilo, da sem izdal napačna potrdila o cepljenju ali da sem na primer
namesto cepiva vbrizgal kuhinjsko sol, in to pri 6.000 bolnikih.
Nekje ob 10. uri dopoldne - na običajen delovni dan - so se odprla vrata in vstopilo je državno tožilstvo iz Bochuma.
Pomislil sem, kaj sem naredil narobe?
Vse je bilo treba odpreti, pregledati, zbrati vse dokumente, nekatere serije cepiv, koše za smeti, koše za odpadni
papir, v katerih so bili morebitni sumljivi predmeti, injekcijske brizge in tako naprej, vse je bilo zbrano.
Ljudje, ki so prišli iz moje prakse, so jih tako rekoč vzeli s seboj, ko so prišli k meni in rekli:
Če imate kartico o cepljenju, pridite z nami, opravili bomo krvni test! In nekateri so želeli
svojega odvetnika, ki ni bil pooblaščen, in tako naprej.
Želeli so najti veliko denarja, a ga niso našli, ker so trdili, da so mi pacienti plačevali grozljive zneske za
kartice za cepljenje, česar tožilstvo zaradi izjav prič ni moglo več podpreti v svojem zahtevku za sodbo.
In potem je državni tožilec nenadoma rekel moji ženi: "Oh, pravkar sem pomislil, tudi tebe bom prijavil, tudi tebe bom preiskal.
Kar naenkrat. Kako je na to pomislila?
No, potem pa so rekli: "Zdaj gremo v tvoje stanovanje, povej mi, kje je stanovanje, sicer bomo razbili vrata.
Nato so v naši hiši iskali karkoli.
Predvidevam, da bi to počeli tudi zdaj, verjetno bi mi vsakih nekaj dni preiskali hišo z različnimi obtožbami.
Nato smo se preselili v samostojno stavbo ženinega brata, ki nam je ponudil nepremičnino v Dortmundu, tako da smo se
preselili, se naselili in od tam vsak dan vodili ordinacijo.
Z drugimi besedami, prodal sem stvari, imam ljudi... police, mize, stole, vse, kar imaš bolj ali manj v
ordinaciji in česar ne moreš tako hitro nekam postaviti.
Državno tožilstvo me je nato obtožilo, da sem stvari namenoma prodal za manj, kot so bile vredne, saj sem moral
hitro zaslužiti denar, da bi lahko financiral svoj pobeg.
Zdaj so končno imeli razlog.
Predstavljajte si, da vam zjutraj povedo, da bo danes obisk, potem vas ob 7.30 poberejo, odpeljejo
v takšno sobo, da, in tam vas že čaka ta ženska.
Toda zdaj vas ne bodo pobrali ob 8.00, ob 9.00, ob 10.00, ob 11.00, nihče vam tega ne pove.
In potem rečem: Zakaj, kaj pa obisk?
Ne vemo, poklicati moramo vrata, a tudi oni ne vedo ničesar.
Zato vas ves čas vodi v premetavanje.
Da, vedno so mi govorili, da sem tam zastonj, a nisem dobil dovoljenja, potem so me hoteli obiskati vnuki, a
tudi to ni bilo odobreno, in tako naprej in tako naprej.
Torej je bil... da, bil je sabotiran."
Ta sabotaža in negotovost sta bili za Fatimo Habig neznosni.
"Bilo je res hudo. Ne moreš si predstavljati, da je bilo tako hudo.
Mož mi je bil nekako odvzet, nikoli nisva bila ločena, vedno sva delala skupaj, vse sva počela skupaj, a ga nenadoma ni bilo več.
Niti posloviti se nisem smel od njega, ko so ga pobrali."
"Prve demonstracije, ki jo je organizirala moja žena, ja, nisem zares opazil.
Zunaj so potekale velike demonstracije z bobnarji in transparenti.
Da, veliko ljudi je imelo tudi majice z napisom Svoboda za Heinricha, tudi na sodišče so prišli z majicami z
napisom Svoboda za Heinricha, kar seveda sodniku ni bilo všeč.
In potem so peli pesmi o svobodi, da, in da, to je bilo impresivno.
To je bil odličen signal od zunaj. Da, vedel sem, da me niso pozabili. To je bilo odlično.
Potem je prišel sodnik, spomnim se, da je bil to gospod Yilmaz, turški sodnik, ki je
nenadoma rekel: "Vaše stvari so že pripravljene.
Tako sem zdaj vedel, da če so stvari pripravljene v komori, se zdi, da je sprostitev neizbežna.
Potem so me spustili ven.
Tam so bili vsi. Otroci, bratranci in sestrične, vsi prijatelji, odvetniki, popolni neznanci, nekateri tudi iz drugih mest.
To je bil še en vrhunec."
"Vendar so se med prebivalci slišali tudi grenki in jezni glasovi.
Žalitve, obtožbe in celo grožnje s smrtjo.
Dr. Külken, vi ste v bistvu slabotni Hans Wurst, natančneje morilec, saj s svojimi fanatičnimi, agresivnimi govori spodbujate
neumne in manipulativne ljudi, da bi spodbudili svoje privržence k opustitvi pomembnih ukrepov za zajezitev
pandemije (v oklepaju, ali sploh veste, kaj je pandemija?)."
To se je zgodilo vsem. Prejeli so grožnje s smrtjo.
Kriminalisti so nekatere od njih podrobneje preučili, saj je šlo za nekoliko nenavadno grožnjo z umorom.
"To je bil eden od razlogov, zakaj smo odšli, saj so nam grozili s smrtjo.
Ne proti meni, ampak proti družini. Izvedli so poskus atentata name.
Avtomobil je nenadoma sporočil izgubo tlaka v sprednji desni pnevmatiki.
Takoj sem se umaknil na desno in zrak se je v rekordnem času sprostil.
Potem sem nekoga nagovoril, da je odpeljal vozilo na servis, on pa je snel pnevmatike in rekel, da so bile prevrtane.
To se ni zgodilo. Imam tudi fotografije.
Zato pravijo, da je to zagotovo tako, saj česa podobnega še niso videli.
Vsekakor je bila narejena z vrtalnikom, tako da lahko stvar poči, če ste na avtocesti dovolj hitri."
Dr. Mechthild Schiffmann še danes težko prenaša ta pobeg.
"Pogrešam ulico, v kateri smo živeli.
To je bil dom. Zgodila se je nekakšna izkoreninjenost."
"Na okrožnem sodišču sem bil obsojen na dve leti in devet mesecev zapora brez pogojne kazni.
Državno tožilstvo se je najprej pritožilo, ker je bila kazen premehka.
Zato so na začetku sojenja, tj. v pritožbenem postopku, želeli tri leta zapora plus, nato pa so se odločili za
štiri leta zapora brez kazni, tj. za štiri leta zapora."
"Zaslišanja so trajala 30 dni, to je veliko.
Drugi dan sojenja mi je bil ponujen dogovor: priznanje krivde za 100 ponarejenih zdravstvenih spričeval.
Nato zelo visoka denarna kazen z največ 720 dnevnimi stopnjami, kar bi pri 100 evrih znašalo 72.000 evrov.
To pa seveda na koncu pripelje do odvzema licence za opravljanje poklica."
"Da, sodba je bila seveda farsa.
Na koncu so se o vsem predhodno pogovorili državni tožilec, sodnik in moj odvetnik.
Kazen je bila dogovorjena in na koncu - in to se je tudi zgodilo - je znašala 14
mesecev pogojno za tri leta in 1.000 evrov globe.
To pomeni, da je bilo skupaj vloženih pet obtožnic.
Torej dve obtožbi zaradi zdravstvenih spričeval, ena obtožba zaradi spodbujanja sovraštva,
žalitve javnega uslužbenca in obrekovanja sodelavca.
Zato sta bili dve obtožbi umaknjeni.
Zagotovili so mi tudi, da bom po prestani zaporni kazni lahko pogojno zapustil Nemčijo, da se bom lahko vrnil v Mehiko."
"Seveda je bil to praznik za novinarje, kajne?
Seveda so novinarji potem lahko 15 mesecev vedno znova pisali, kadarkoli sem kaj rekel ali
kako drugače postal preveč viden v javnosti:
Da, doktor Binder, to je ta znanec, norec, ki je predmet kazenskega postopka."
"Državno tožilstvo mi je 22. junija poslalo obtožnico.
Hkrati je bilo izdano sporočilo za javnost z imeni:
Dr. Walter Weber iz Winterhudeja je bil obtožen.
Cel dan je bila moja podoba prikazana v podzemlju.
V srednjem veku se je to imenovalo 'bičanje'."
"Seveda mora BGH obravnavati skoraj 1000 strani revizije, ki jo je napisal odvetnik.
Z drugimi besedami, sodniki Zveznega sodišča morajo to obravnavati in nato napisati ustrezno obrazložitev.
To se lahko zgodi v obeh smereh.
Videl sem tudi ljudi v priporu, ki so na pritožbo čakali eno leto."
"Sodnik, prav tako trdovraten, ki se tega še vedno ni zavedal, ni sprejel nobenih argumentov, nato
pa mi je naložil 200 dnevnih kazni po 100 evrov.
Zato imam seveda kazensko evidenco. To je 20.000 evrov.
Na to smo se ponovno pritožili in trdili predvsem, da znanstvena dejstva ne obstajajo, pa tudi, da ta odstavek
278 sploh ni primeren in da dejansko pomeni kršitev zakona.
In to je bilo zdaj praktično spet zavrnjeno, pometeno pod preprogo, saj se ve, da
trenutni položaj RKI, dosjeji RKI, niso pomembni.
Sodba je zdaj pravnomočna in zdi se, da sem zdaj obsojeni storilec kaznivega dejanja."
"Največja kazen je, da nam grozi zaporna kazen od treh do petih let.
Še vedno visijo nad mano kot Damoklejev meč.
Prepoved opravljanja poklica, ki je bila naložena zdravnikom, triletna prepoved in kazen 10.000 evrov, je
v mojem primeru le drobiž, saj sem že tri leta na bolniškem dopustu in ne morem delati.
Po tem napadu sem postal nezmožen za delo.
Vendar pa so moji računi še vedno obdavčeni z noro visokimi zneski rubeža, dokler se postopek ne zaključi.
Ena od bank je odpovedala pogodbo in za 15 mesecev so mi zasegli vse račune. To je bolelo."
"Želijo mi odvzeti profesorski naziv, kar se še ni zgodilo, ker naj bi me najprej obsodili kot hujskača in antisemita.
Na srečo se to ni zgodilo.
Urad generalnega državnega tožilca je vložil pritožbo zoper sodbo okrožnega sodnika.
V tem pogledu se stvari začenjajo na novo."
Pogumni zdravniki niso mogli sodelovati v pandemiji korone.
Njena vest in zdravniška dolžnost skrbnega ravnanja z bolniki tega ne bi dopustila.
"To je bilo noro in rekel sem, da o tem ne morem molčati."
Pogosto so bile posledice zaničevanje družine in marginalizacija.
"Takrat me je zapustil tudi moj partner.
Z njim sem bila pred tem 5 let in pol in tudi on je rekel: "Da, ne greš s tem in sledim ukrepom in ne morem biti več s teboj.
Vse moje življenje se je zares sesulo.
Tako se je celo del moje družine sprva obrnil proti meni."
"Kar zadeva mojo družino, sem seveda zelo srečna.
Moja žena in najstarejša hči - da, tu se začnejo čustva - sta me zelo podpirali, drugi deli družine pa ne, kot je to povsod."
Vendar zaradi teh osebnih udarcev usode ni podvomila v svoje prepričanje in dejanja.
"Vsekakor je bilo vredno. Vsekakor je bilo vredno, da smo tvegali, tudi zaradi sebe."
Ker so hvaležni bolniki in podporniki že zaprtim herojem iz krone dali moč in podporo, ki so
ju v teh težkih trenutkih tako zelo potrebovali.
"Kako ste se počutili v trenutkih, ko ste slišali ljudi tam zunaj?"
"To je bilo nepopisno... To je bilo čudovito.
Te zgodbe ne moreš povedati..."
"Ampak mi smo vam rekli.
Na teh 15 primerih smo pokazali, kako kruto se sistem maščuje tistim, ki se mu ne podredijo.
Takšni dokumentarni filmi so izredno pomembni v boju proti tej krivici.
Prosimo, da še naprej podpirate naše delo. Danes pa se bomo posvetili junakom iz Corone.
Obiskal sem vse te pogumne ljudi. Slišal sem njihove zgodbe.
Ko sem jim pogledal v oči in na lastni koži občutil, kaj je bilo storjeno njim in njihovim družinam, me je to pretreslo do dna.
Lovljen, preganjan, izobčen. Soočeni z družbenim in gospodarskim propadom.
Velikega dela ni več mogoče popraviti. Lahko pa jih podpremo zdaj.
Moralno z zagotavljanjem, da ne bodo pozabljeni, pa tudi s finančno pomočjo.
Ker so ti ljudje na robu gospodarskega zloma.
Dragi kazenski postopki, zamrznjena sredstva, prepovedi opravljanja poklica.
Ti pokončni zdravniki so zdaj brez vsega, saj so takrat dali vse od sebe.
Za njihove bolnike, za nas in za naše otroke.
In zdaj želimo biti zraven za te ljudi.
AUF1 od danes zbira donacije za te zdravnike.
Darujte za tiste, ki so takrat tvegali vse in dali vse za nas.
Darujte zdaj! Vsak prispevek šteje. Hvala!"