Den nye opfindelse til selvmord gennem Sarco-kapslen bryder dæmningen for at beskytte livet.
Canadas eutanasiprogram bliver nu fulgt af det, som kritikere længe har frygtet: Den hurtige stigning i "død på bestilling".
Schweiz, som længe har været kendt for sine liberale regler for assisteret selvmord, må nu kæmpe
med en anden ny forretningsmodel for selvvalgt død.
Den kontroversielle selvmordskapsel "Sarco-Pod" er i øjeblikket genstand for en heftig debat i kantonen
Schaffhausen om, hvorvidt den er i overensstemmelse med loven.
Sarco-kapslen, en kisteformet, fuldautomatisk gaskapsel, der er fremstillet ved hjælp af en
3D-printer, er designet til at muliggøre selvbestemt død.
Efter at have deltaget i en online-undersøgelse for at bestemme din frie vilje, modtager du en
kode til adgang og kan klatre ind i dræberkapslen.
Indeni finder du et håndtag, som du bare skal dreje. Efter cirka 30 sekunder vil du miste bevidstheden.
Den 23. september 2024 fandt den første fatale brug af kapslen sted i en skov i kantonen Schaffhausen.
En 64-årig amerikansk kvinde døde som følge heraf. Kvinden var bevidst rejst til Schweiz med dette formål.
Philip Nitschke, opfinderen af kapslen og formand for firmaet "Exit International", overværede
kvindens død via live videotransmission fra Holland.
Politiet i Schaffhausen arresterede derefter alle de personer, der var til stede på stedet
- for tilskyndelse og medvirken til selvmord.
Nitschke blev også arresteret, og hans computere og en Sarco-prototype blev konfiskeret.
Nitschke er varetægtsfængslet indtil 8. oktober 2024. 371 andre mennesker står stadig på venteliste til at dø i kapslen.
Myndighederne har stadig brug for mere afklaring. En ting er sikkert: Politikerne arbejder på at
konkretisere de juridiske rammer for sarkotiske dødsfald.
Diskussionen er i fuld gang, og man kan høre forskellige, til tider meget rørende grunde og
historier fra alle sider til fordel for at bruge kapslen.
"Selvbestemmelse" er et stort buzzword her.
Men lad os lytte til eksemplet med Canadas Maid-program : Det handler ikke længere "kun" om eutanasi for voksne.
Selv børn uden aldersgrænse har lov til at bruge en "selvvalgt", "selvbestemt" afslutning på deres liv.
Babyer skal aborteres med "postnatale drab". [Og hvilken moralsk autoritet bestemmer, hvor grænsen går?
Hvis schweiziske politikere ikke er i stand til at sætte en stopper for ting som forenklet selvmord, er der
kun tilbage at se dæmningen bryde, og vi her i vores europæiske nabolag lovligt ofrer børn igen.
[Men lyt til det følgende program for at finde ud af, hvor langt Canada allerede er fremme i skoene.
[Er du fattig, deprimeret, handicappet eller på anden måde socialt uacceptabel? Så vælg en smuk død i stedet!
[Enhver, der hører sådan en udtalelse, tror, at de har hørt forkert!
Men dette eller noget lignende kan snart blive sloganet for den canadiske regerings
eutanasiprogram - Medical Assistance in Dying.
[I den canadiske eutanasi-industri er der planer om at tilbyde målrettet assisteret selvmord.
Dette statssanktionerede og organiserede selvmord, som har eksisteret i flere år, antager stadig mere abstruse former.
[Det kan ikke nægtes, at der her er en vis lighed med science fiction-filmen "Soylent Green", hvor folk er glade for at dø
for det fælles bedste i stedet for at være besværlig ballast.
Canada har besluttet at definere selvmord med dødelig indsprøjtning som sundhedspleje.
[Ikke alene er der opfordringer til at gøre denne mulighed tilgængelig for børn helt ned til 12 år. Nu
argumenterer to filosoffer fra University of Toronto endda for, at eutanasi af fattige bør være socialt acceptabelt.
[Kayla Wiebe, ph.d.-studerende i filosofi, og bioetiker Amy Mullin, professor i
filosofi, skriver i Journal of Medical Ethics:
["Det er uacceptabelt, at mennesker, der allerede lider under uretfærdige sociale forhold,
tvinges til at vente på, at disse forhold forbedres.
Den anbefalede løsning bør anerkendes som en skadesbegrænsende tilgang og ses som et "mindre onde"
mellem to mere eller mindre ideelle muligheder."
I klartekst siger de to damer, at der kun er to muligheder: et elendigt liv uden håb om
hjælp eller forbedring eller et "smukt selvmord".
Selv om Wiebe og Mullin beskriver dette som et "worst case scenario", er den strenge implikation, at
sådanne dårligt stillede mennesker har ret til at træffe deres egne beslutninger om deres liv.
Efter hendes mening bør alle have ret til at beslutte, om deres liv er værd at leve, og denne beslutning bør respekteres.
Selv om hun sagde, at denne løsning var tragisk, ville det stadig være den bedste "tilgang til skadesbegrænsning".
Det rejser uundgåeligt spørgsmålet om, hvem sådanne umenneskelige løsninger er mest skadelige for.
For at underbygge deres "etisk acceptable" selvmord bruger de to damer skræmmende historier om canadiske borgere, der er
nødt til at ty til eutanasi på grund af manglende socialhjælp.
[I betragtning af den hurtige udvikling af Canadas ordning for assisteret selvmord og Trudeau-regeringens vilje til at udvide den
yderligere, bør forslag som dette behandles med dødelig alvor.
[I stedet for at den politiske ledelse gør alt, hvad den kan, for at afhjælpe situationen og gøre livet mere tåleligt for
disse mennesker for enhver pris, favoriseres "selvmord" ikke kun her, men foreslås som den mest acceptable løsning.
[Den, der sætter døden foran livet for sit folks borgere, begår en forbrydelse.
Og enhver, der ikke kæmper for at beskytte sine medmenneskers liv for enhver pris og hjælper med at gøre dem
mere levedygtige, har ikke lov til at kalde sig eller optræde som repræsentant for folket.