A Sarco kapszulán keresztül történő öngyilkosság új találmánya áttöri a gátat az élet védelme érdekében.
A kanadai eutanáziaprogramot most az követi, amitől a kritikusok már régóta tartottak:
Az "igény szerinti halál" gyors növekedése.
Svájc, amely régóta ismert az asszisztált öngyilkosságra vonatkozó liberális szabályozásáról, most egy másik új üzleti modellel,
a saját maga által választott halállal kell megküzdenie.
A vitatott "Sarco-Pod" öngyilkossági kapszula jogi megfelelőségéről jelenleg
heves vita folyik Schaffhausen kantonban.
A Sarco kapszula, egy koporsó alakú, 3D nyomtatóval előállított, teljesen automatizált gázkapszula, amelyet úgy
terveztek, hogy lehetővé tegye az önrendelkező halált.
Miután részt vettél egy online felmérésben, hogy meghatározd a szabad akaratodat, kapsz egy kódot a
hozzáféréshez, és bemászhatsz a gyilkos kapszulába.
Belül talál egy kart, amelyet egyszerűen meg kell fordítani. Körülbelül 30 másodperc múlva elveszíted az eszméleted.
2024. szeptember 23-án Schaffhausen kanton egyik erdejében került sor a kapszula első halálos kimenetelű használatára.
Ennek következtében egy 64 éves amerikai nő meghalt. A nő szándékosan utazott Svájcba ebből a célból.
Philip Nitschke, a kapszula feltalálója és az "Exit International" cég elnöke Hollandiából élő
videóközvetítésen keresztül nézte végig a nő halálát.
A schaffhauseni rendőrség ezután letartóztatta az összes jelenlévőt - felbujtás és
öngyilkosságban való bűnrészesség miatt.
Nitschke-t is letartóztatták, számítógépeit és egy Sarco prototípust pedig elkobozták.
Nitschke 2024. október 8-ig van előzetes letartóztatásban. További 371 ember még mindig
várólistán van, akik a kapszulában fognak meghalni.
A hatóságoknak még további tisztázásra van szükségük. Egy dolog biztos: a politikusok igyekeznek
konkretizálni a szarkofób halálesetek jogi kereteit.
A vita javában zajlik, és minden oldalról különböző, néha nagyon megindító érveket és
történeteket hallhatunk a kapszula használata mellett.
Az "önrendelkezés" itt nagy divatos szó.
De hallgassuk meg a kanadai Maid-program példáját: Ez már nem "csak" a felnőttek eutanáziájáról szól.
Még az alsó korhatár nélküli gyermekek számára is megengedett a "saját maguk által
választott", "önrendelkezésre álló" életük befejezése.
A csecsemőket "születés utáni gyilkossággal" kell elvetetni. És melyik erkölcsi tekintély dönti el, hol húzódik a határ?
Ha a svájci politikusok nem képesek véget vetni az olyan dolgoknak, mint az egyszerűsített öngyilkosság, akkor nem marad
más hátra, mint hogy végignézzük, ahogy a gát átszakad, és mi itt, európai
szomszédságunkban ismét legálisan áldozunk fel gyerekeket.
De hallgassa meg a következő műsort, hogy megtudja, Kanada már most is élen jár.
[Szegény, depressziós, fogyatékos vagy más módon társadalmilag elfogadhatatlan? Akkor válassz inkább egy szép halált!
[Aki ilyen kijelentést hall, azt hiszi, hogy rosszul hallotta!
Ez vagy valami hasonló azonban hamarosan a kanadai kormány eutanáziaprogramjának - a haldoklásban
nyújtott orvosi segítségnek - a szlogenje lehet.
A kanadai eutanázia-iparban kibővítették a terveket az asszisztált öngyilkosság biztosítására.
Ez az államilag szentesített és szervezett öngyilkosság, amely már évek óta létezik, egyre absztraktabb formákat ölt.
Nem tagadható, hogy van itt némi hasonlóság a "Soylent Green" című sci-fi filmmel, amelyben az emberek szívesen meghalnak a
közjóért, ahelyett, hogy kényelmetlen ballasztként szolgálnának.
Kanada úgy döntött, hogy a halálos injekcióval történő öngyilkosságot egészségügyi ellátásként határozza meg.
Nem csak azt követelik, hogy ez a lehetőség már 12 éves korban is elérhető legyen. Most a Torontói Egyetem két
filozófusa még amellett is érvel, hogy a szegények eutanáziájának társadalmilag elfogadhatónak kellene lennie.
[Kayla Wiebe, filozófia PhD-hallgató és Amy Mullin bioetikus, filozófiaprofesszor írja a
Journal of Medical Ethics című folyóiratban:
"Elfogadhatatlan, hogy az igazságtalan szociális körülményektől már szenvedő emberek kénytelenek
várni arra, hogy ezek a körülmények javuljanak.
Az ajánlott megoldást kárenyhítő megközelítésnek kell elismerni, és két többé-kevésbé ideális
lehetőség közül a "kisebbik rossznak" kell tekinteni."
A két hölgy közérthetően azt mondja, hogy csak két lehetőség van: egy nyomorúságos élet a segítség vagy
javulás reménye nélkül, vagy egy "szép öngyilkosság".
Bár Wiebe és Mullin ezt "legrosszabb forgatókönyvként" írja le, szigorúan véve ez azt jelenti, hogy az ilyen
hátrányos helyzetű embereknek joguk van ahhoz, hogy saját maguk döntsenek az életükről.
Véleménye szerint mindenkinek joga van eldönteni, hogy érdemes-e élni az életét, és ezt a döntést tiszteletben kell tartani.
Bár szerinte ez a megoldás tragikus, mégis ez lenne a legjobb "megközelítés a kárenyhítésre".
Ez óhatatlanul felveti azt a kérdést, hogy kiknek ártanak leginkább az ilyen embertelen megoldások.
Hogy megerősítsék állításukat, miszerint az öngyilkosság "etikailag elfogadható", a két hölgy olyan kanadai
állampolgárok ijesztő történeteit használja fel, akik szociális támogatás hiányában kénytelenek eutanáziához folyamodni.
Tekintettel a kanadai asszisztált öngyilkossági rendszer gyors fejlődésére és a Trudeau-kormány eltökélt
szándékára, hogy tovább terjessze azt, az ehhez hasonló javaslatokat halálos komolysággal kell kezelni.
Ahelyett, hogy a politikai vezetés mindent megtesz a helyzet orvoslása és az ilyen szenvedők életének mindenáron való
élhetőbbé tétele érdekében, itt az "öngyilkosságot" nem csak favorizálják, hanem a legelfogadhatóbb megoldásként javasolják.
[Aki a népének polgárai számára a halált az élet elé helyezi, az bűnt követ el.
És aki nem küzd azért, hogy mindenáron megvédje embertársai életét, és nem segít élhetőbbé tenni azt, az nem
nevezheti magát a nép képviselőjének, és nem is cselekedhet úgy.