Jaunais izgudrojums pašnāvībai ar Sarco kapsulas palīdzību pārrauj dambjus, lai aizsargātu dzīvību.
Kanādas eitanāzijas programmai tagad seko tas, no kā kritiķi jau sen baidījās: nāves pēc pieprasījuma" straujš pieaugums.
Šveicei, kas jau sen ir pazīstama ar saviem liberālajiem noteikumiem attiecībā uz asistēto
pašnāvību, tagad nākas saskarties ar vēl vienu jaunu uzņēmējdarbības modeli - pašizvēlētu nāvi.
Šafhauzenas kantonā pašlaik notiek asas debates par pretrunīgi vērtētās pašnāvības kapsulas "Sarco-Pod" juridisko atbilstību.
Sarco kapsula - zārka formas, pilnībā automatizēta gāzes kapsula, kas izgatavota, izmantojot 3D printeri, - ir
izstrādāta, lai nodrošinātu iespēju pašnoteikt pašnoteiktu nāvi.
Pēc piedalīšanās tiešsaistes aptaujā, lai noteiktu savu brīvo gribu, jūs saņemat
piekļuves kodu un varat uzkāpt nogalināšanas kapsulā.
Iekšpusē atradīsiet sviru, kuru vienkārši pagrieziet. Pēc aptuveni 30 sekundēm jūs zaudēsiet samaņu.
2024. gada 23. septembrī Šafhauzenes kantona mežā notika pirmais nāvējošais kapsulas izmantošanas gadījums.
Tā rezultātā nomira 64 gadus veca amerikāniete. Sieviete bija apzināti devusies uz Šveici ar šādu nolūku.
Kapsulas izgudrotājs un uzņēmuma "Exit International" prezidents Filips Nīčke (Philip Nitschke)
sievietes nāvi vēroja video tiešraidē no Nīderlandes.
Pēc tam Šafhauzenes policija arestēja visus notikuma vietā klātesošos - par
kūdīšanu uz pašnāvību un pašnāvības atbalstīšanu.
Aizturēja arī Nīčku, un tika konfiscēti viņa datori un Sarco prototips.
Nīčke ir apcietinājumā līdz 2024. gada 8. oktobrim. Vēl 371 cilvēks joprojām ir gaidīšanas sarakstā uz nāvi kapsulā.
Iestādēm joprojām ir vajadzīgi papildu paskaidrojumi. Viens ir skaidrs: politiķi cenšas konkretizēt tiesisko
regulējumu attiecībā uz nāves gadījumiem, kas saistīti ar Sarco.
Diskusija ir pilnā sparā, un no visām pusēm var dzirdēt dažādus, dažkārt ļoti aizkustinošus
iemeslus un stāstus par labu kapsulas izmantošanai.
"Pašnoteikšanās" šeit ir liels modes vārds.
Taču ieklausīsimies Kanādas Maid programmas piemērā: Tā vairs nav "tikai" eitanāzija pieaugušajiem.
Pat bērniem, kuriem nav noteikta minimālā vecuma robeža, ir atļauts izmantot "pašu
izvēlētu", "pašnoteiktu" savas dzīves noslēgumu.
Zīdaiņi ir jāabortē ar "postnatālu nogalināšanu". Un kura morālā autoritāte nosaka, kur ir robeža?
Ja Šveices politiķi nespēj apturēt tādas lietas kā vienkāršotas pašnāvības, atliek tikai vērot, kā pārtrūkst dambis un mēs
šeit, mūsu Eiropas kaimiņos, atkal likumīgi upurējam bērnus.
Taču, lai uzzinātu, cik tālu Kanāda jau ir izvirzījusies priekšplānā, noklausieties nākamo raidījumu.
[Vai esat nabadzīgs, nomākts, invalīds vai citādi sociāli nepieņemams? Tad izvēlies skaistu nāvi!
[Ikviens, kurš dzird šādu apgalvojumu, domā, ka ir dzirdējis nepareizi!
Tomēr šis vai līdzīgs sauklis drīzumā varētu kļūt par Kanādas valdības eitanāzijas
programmas saukli - "Medical Assistance in Dying".
Kanādas eitanāzijas nozarē ir paplašināti plāni par pašnāvības ar asistentu palīdzību.
Šī valsts sankcionētā un organizētā pašnāvība, kas pastāv jau vairākus gadus, pieņem arvien abstraktākas formas.
Nevar noliegt, ka šeit ir zināma līdzība ar zinātniskās fantastikas filmu "Soylent Green", kurā cilvēki labprāt
mirst par kopējo labumu, nevis kļūst par neērtu balastu.
Kanāda ir nolēmusi definēt pašnāvību ar nāvējošu injekciju kā veselības aprūpi.
Šādu iespēju aicina nodrošināt ne tikai bērniem līdz 12 gadu vecumam. Tagad divi Toronto Universitātes filozofi pat apgalvo,
ka nabadzīgo eitanāzijai vajadzētu būt sociāli pieņemamai.
[Kayla Wiebe, filozofijas doktorantūras studente, un bioētikas profesore Amy Mullin, filozofijas
profesore, raksta žurnālā Journal of Medical Ethics:
"Ir nepieņemami, ka cilvēki, kuri jau cieš no netaisnīgiem sociālajiem apstākļiem, ir
spiesti gaidīt, kad šie apstākļi uzlabosies.
Ieteiktais risinājums būtu jāatzīst par kaitējuma ierobežošanas pieeju un jāuzskata par "mazāko
ļaunumu" starp divām vairāk vai mazāk ideālām iespējām."
Skaidri runājot, abas dāmas saka, ka ir tikai divas iespējas: nožēlojama dzīve bez cerībām uz
palīdzību vai uzlabojumiem vai "skaista pašnāvība".
Lai gan Wiebe un Mullin to raksturo kā "sliktāko iespējamo scenāriju", stingra norāde ir tāda, ka šādiem
nelabvēlīgā situācijā esošiem cilvēkiem ir tiesības pašiem pieņemt lēmumus par savu dzīvi.
Viņasprāt, ikvienam ir jābūt tiesībām izlemt, vai viņa dzīve ir tā vērta, un šis lēmums ir jārespektē.
Lai gan viņa teica, ka šāds risinājums ir traģisks, tas tomēr būtu labākā "pieeja kaitējuma ierobežošanai".
Tas neizbēgami rada jautājumu, kam šādi necilvēcīgi risinājumi ir viskaitīgākie.
Lai nostiprinātu savu apgalvojumu, ka pašnāvība ir "ētiski pieņemama", abas dāmas izmanto biedējošus
stāstus par Kanādas pilsoņiem, kuriem sociālās palīdzības trūkuma dēļ nācies ķerties pie eitanāzijas.
Ņemot vērā Kanādas asistētās pašnāvības režīma straujo attīstību un Trudo valdības apņēmību to vēl vairāk paplašināt,
pret šādiem priekšlikumiem ir jāizturas ar nāvējošu nopietnību.
Tā vietā, lai politiskā vadība darītu visu iespējamo, lai par katru cenu uzlabotu situāciju un padarītu šo
cietušo dzīvi labāku, "pašnāvība" tiek ne tikai atbalstīta, bet pat piedāvāta kā pieņemamākais risinājums.
[Kas savas tautas pilsoņiem priekšroku dod nāvei pār dzīvību, tas izdara noziegumu.
Un ikvienam, kurš necīnās par savu līdzcilvēku dzīvību par katru cenu un nepalīdz padarīt to dzīvotspējīgāku, nevajadzētu
sevi saukt par tautas pārstāvi vai rīkoties kā tautas pārstāvim.