Den nye oppfinnelsen for selvmord gjennom Sarco-kapselen bryter demningen for å beskytte livet.
Canadas eutanasiprogram følges nå av det kritikerne lenge har fryktet: Den raske økningen for "død på bestilling".
Sveits, som lenge har vært kjent for sine liberale regler for assistert selvmord, må nå forholde seg
til en annen ny forretningsmodell for selvvalgt død.
Den kontroversielle selvmordskapselen "Sarco-Pod" er for tiden gjenstand for en opphetet debatt i kantonen Schaffhausen.
Sarco-kapselen, en kisteformet, helautomatisk gasskapsel produsert ved hjelp av en
3D-printer, er designet for å muliggjøre selvbestemt død.
Etter å ha deltatt i en spørreundersøkelse på nettet for å finne ut av din frie vilje, får du en
kode for tilgang og kan klatre inn i drapskapselen.
På innsiden finner du en spak som du ganske enkelt vipper på. Etter omtrent 30 sekunder vil du miste bevisstheten.
Den 23. september 2024 ble kapselen for første gang brukt med dødelig utfall i en skog i kantonen Schaffhausen.
En 64 år gammel amerikansk kvinne døde som følge av dette. Kvinnen hadde bevisst reist til Sveits for dette formålet.
Philip Nitschke, oppfinneren av kapselen og president i selskapet "Exit International", fulgte
kvinnens død via direkte videooverføring fra Nederland.
Politiet i Schaffhausen arresterte deretter alle som var til stede på åstedet - for oppvigleri og medvirkning til selvmord.
Nitschke ble også arrestert, og datamaskinene hans og en Sarco-prototype ble konfiskert.
Nitschke er varetektsfengslet frem til 8. oktober 2024. 371 andre personer står fortsatt på venteliste for å dø i kapselen.
Myndighetene trenger fortsatt flere avklaringer. En ting er sikkert: Politikerne arbeider med å
konkretisere det juridiske rammeverket for sarkotiske dødsfall.
Diskusjonen er i full gang, og du kan høre ulike, til dels svært rørende begrunnelser og
historier fra alle sider for å bruke kapselen.
"Selvbestemmelse" er et stort moteord her.
Men la oss lytte til eksemplet med Canadas Maid-program : Det handler ikke lenger "bare" om eutanasi for voksne.
Selv barn uten aldersgrense har lov til å bruke en "selvvalgt", "selvbestemt" avslutning på livet.
Spedbarn skal aborteres med "postnatalt drap". [Og hvilken moralsk autoritet bestemmer hvor grensen går?
Hvis sveitsiske politikere ikke klarer å sette en stopper for ting som forenklet selvmord, gjenstår det bare å
se på at demningen brister og at vi her i vårt europeiske nabolag igjen ofrer barn på lovlig vis.
[Men hør på følgende program for å finne ut hvor langt Canada allerede er kommet i å vise vei.
[Er du fattig, deprimert, funksjonshemmet eller på annen måte sosialt uakseptabel? Da kan du velge en vakker død i stedet!
[Alle som hører en slik uttalelse, tror de har hørt feil!
Men dette eller noe lignende kan snart bli slagordet for den kanadiske regjeringens
eutanasiprogram - Medical Assistance in Dying.
I den kanadiske eutanasi-industrien har man utvidet planene til å tilby assistert selvmord.
Dette statssanksjonerte og organiserte selvmordet, som har eksistert i flere år, tar stadig mer abstruse former.
[Det er ikke til å stikke under en stol at det er en viss likhet med science fiction-filmen "Soylent Green", der folk gjerne
dør for det felles beste i stedet for å være upraktisk ballast.
Canada har besluttet å definere selvmord ved hjelp av dødelig injeksjon som helsehjelp.
[Ikke bare er det krav om at denne muligheten skal gjøres tilgjengelig for barn helt ned i 12-årsalderen. Nå tar to
filosofer fra University of Toronto til og med til orde for at eutanasi av fattige bør være sosialt akseptabelt.
[Kayla Wiebe, doktorgradsstudent i filosofi, og bioetiker Amy Mullin, professor i
filosofi, skriver i Journal of Medical Ethics:
["Det er uakseptabelt at mennesker som allerede lider under urettferdige sosiale forhold, tvinges
til å vente på at disse forholdene skal bli bedre.
Den anbefalte løsningen bør anerkjennes som en skadebegrensende tilnærming og ses på som et "mindre
onde" mellom to mer eller mindre ideelle alternativer."
I klartekst sier de to damene at det bare finnes to alternativer: et elendig liv uten håp om
hjelp eller bedring, eller et "vakkert selvmord".
Selv om Wiebe og Mullin beskriver dette som et "worst case-scenario", er den strenge
implikasjonen at slike vanskeligstilte mennesker har rett til å ta egne beslutninger om sine liv.
Hun mener at alle bør ha rett til å bestemme om livet er verdt å leve, og at denne avgjørelsen bør respekteres.
Selv om hun sa at denne løsningen var tragisk, ville den likevel være den beste "tilnærmingen til skadebegrensning".
Dette reiser uunngåelig spørsmålet om hvem slike inhumane løsninger er mest skadelige for.
For å underbygge sitt "etisk akseptable" selvmord bruker de to damene skremmende historier om kanadiske borgere som
må ty til aktiv dødshjelp på grunn av manglende sosialhjelp.
[Med tanke på den raske utviklingen av Canadas regime for assistert selvmord og Trudeau-regjeringens vilje til å utvide det
ytterligere, bør forslag som dette behandles med dødsens alvor.
[I stedet for at den politiske ledelsen gjør alt den kan for å avhjelpe situasjonen og gjøre livet mer levelig for
dem som lider av dette, blir "selvmord" ikke bare foretrukket, men foreslått som den mest akseptable løsningen.
[Den som setter døden foran livet for sitt folks borgere, begår en forbrytelse.
Og den som ikke kjemper for å beskytte sine medmenneskers liv for enhver pris og bidrar til å gjøre dem mer levelige, bør
ikke kalle seg eller opptre som en representant for folket.