Нови изум за самоубиство помоћу сарко капсуле руши баријеру заштите живота.
Канадски програм еутаназије сада прати оно што су критичари дуго страхували: нагли пораст "смрти на захтев".
Швајцарска, дуго позната по либералним прописима о асистираном самоубиству, сада мора да се позабави још
једним новим пословним моделом за самоизабрану смрти.
Тренутно се у кантону Шафхаузен води жестока расправа о законитости контроверзне самоубилачке капсуле "Сарко Под".
Капсула Сарко, у облику ковчега, потпуно аутоматска гасна капсула произведена 3Д штампачем,
дизајнирана је да омогући људима да изаберу како ће умрети.
Након учешћа у онлајн анкети за утврђивање слободне воље, добијате код за приступ и можете ући у капсулу за убијање.
Унутра се налази полуга коју једноставно пребаците. Након око 30 секунди наступа несвест.
23. септембра 2024. капсула је први пут употребљена у фаталном инциденту у шуми у кантону Шафхаузен.
64-годишња Американка је у том процесу преминула. Жена је путовала у Швајцарску управо у ту сврху.
Филип Ницшке, изумитељ капсуле и председник компаније "Егзит Интернешнел", посматрао је
смрт жене преко видео-преноса уживо из Холандије.
Полиција Шафхаузена је затим ухапсила све присутне на лицу места под оптужбом за подстрекавање и помагање у самоубиству.
Ничке је такође ухапшен, а његови рачунари и прототип саркофага су одузети.
Од 8. октобра 2024. године, Ничшке остаје у притвору. Још 371 особа је на листи чекања за смрт у капсули.
Власти и даље треба додатна појашњења. Једна ствар је извесна: политичари настоје да прецизирају
правни оквир за смртне случајеве услед саркофоге.
Дискусија је у пуном јеку, и са свих страна чујете различите, понекад веома дирљиве разлоге и приче о коришћењу капсуле.
"Самоопредељење" је овде велика модна реч.
Али хајде да погледамо пример канадског програма МАИД : он више није "само" о еутаназији за одрасле.
Чак и деци без минималних старосних ограничења је дозвољено да искористе "самoизабрани", "самoодређени" крај свог живота.
Дојенчад треба абортирати средствима "постнаталног убијања". И која морална власт одлучује где се црта линија?
Ако швајцарски политичари не могу да ставе тачку на ствари попут помогнутог самоубиства, све што можемо јесте да стојимо по
страни и гледамо како се брана руши и како поново почињемо да жртвујемо децу легално овде у нашем европском суседству.
Али слушајте следећи програм да бисте сазнали колико далеко је Канада већ стигла као пионир.
Да ли си сиромашан, депресиван, инвалид или иначе друштвено неприхватљив? Па зашто онда не би изабрао пријатну смрт?
Свако ко чује такву изјаву помислио би да је погрешно чуо!
Међутим, ово или нешто слично ускоро би могло постати слоган канадског програма еутаназије – Медицинска помоћ при умирању.
Планирани циљани програми помоћи у случају самоубиства проширени су у канадској индустрији еутаназије.
Овај државом одобрен и организован самоубиство, које траје већ неколико година, поприма све апстрактније облике.
Не може се порећи да овде постоје одређене сличности са научно-фантастичним филмом "Сојлент Грин", у којем људи радо
умиру за опште добро друштва уместо да буду непријатна терет.
Канада је одлучила да самоубиство леталном инјекцијом дефинише као здравствену заштиту.
Не само да постоји захтев да се ова опција омогући дванаестогодишњацима, већ два филозофа са
Универзитета у Торонту сада чак тврде да би еутаназија за сиромашне требало да буде друштвено прихватљива.
Кајла Вибе, докторанткиња филозофије, и биоетичарка Ејми Малин, професорка филозофије, пишу у Часопису за медицинску етику:
"Неприхватљиво је да људи који већ трпе због неправедних друштвених услова буду
приморани да чекају на побољшање тих услова."
Препоручено решење треба препознати као приступ ограничавању штете и сматрати га "мањим
злом" између две више или мање идеалне опције.
Једноставним језиком, две жене кажу да постоје само две опције: јадан живот без наде у
помоћ или побољшање, или "прелеп самоубиство".
Оно што Вајбе и Малин описују као "најгори сценарио" ипак се своди на чињеницу да би такви мање привилеговани
људи имали право да сами одлуче како ће живети своје животе.
По њиховом мишљењу, свако треба да има право да одлучи да ли је његов живот вредан живота, и та одлука треба да буде поштована.
Иако је ово решење трагично, према њиховој изјави, оно би и даље био најбољи "приступ ограничењу штете".
Ово неизбежно поставља питање ко највише има користи од таквих нехуманих решења у погледу ограничавања штете.
Да би оправдале своје "етички прихватљиво" самоубиство, две жене користе застрашујуће приче о канадским грађанима који су приморани
да прибегну еутаназији због недостатка социјалне заштите.
С обзиром на брзи развој канадских прописа о самоубиствима и одлучност Трудове владе да их даље прошири, предлози
попут ових треба да се третирају са смртоносном озбиљношћу.
Уместо да политички лидери чине све што је у њиховој моћи да исправе ситуацију и учине животе оних који трпе
подношљивијим по сваку цену, "самоубиство" се овде не само подстиче, већ се предлаже као најприхватљивије решење.
Свако ко грађанима своје нације чини смрт привлачнијом од живота чини злочин.
И свако ко се не бори да по сваку цену заштити животе својих ближњих и помогне да им живот буде подноснији, не би
требало да себе назива представником народа нити да тако делује.