Као што каже изрека, "Сви путеви воде у Рим", па се може рећи да:
Сви трагови указују на амерички приватни аналитички центар Савет за међународне односе, или
скраћено CFR, када је реч о људима који стоје иза НАТО-а.
Чињеница невиђене концентрације моћи ЦФР-а и његове глобалне мреже допушта само један закључак:
НАТО се мора сматрати једним од њених инструмената за унапређење глобалних циљева ЦФР-а,
укључујући успостављање централне светске владе.
Наводно "обезбеђивање мира" служи искључиво да легитимише њихово постојање и њихове операције – у служби ЦФР-а.
Прво, НАТО подстиче целу ратоборност – било кроз пропаганду, претње као што је проширење
НАТО-а ка истоку, или стварно наоружавање, итд.
У Европи је могућност рата присутнија него икада од Другог светског рата.
Друго, НАТО, заједно са свим ратоборним – чак и ратном хистеријом – служи као добродошла диверзиона тактика за
унапређење стварних циљева стратега ЦФР-а: наиме, успостављање темеља централне светске владе.
4. априла 1949. године – пре добрих 75 година – НАТО је основан као одбрамбена алијанса против бившег Совјетског Савеза.
НАТО је скраћеница за "Организацију Северноатлантског уговора", која се на немачком такође назива
"Атлантски савез" или "Северноатлантски уговор".
НАТО сада обухвата 32 европске и северноамеричке државе чланице.
Најважнији принцип савеза је такозвана клаузула о међусобној помоћи у члану 5 Уговора НАТО-а:
Стране се слажу да ће се наоружани напад на једну или више њих у Европи или Северној Америци сматрати нападом на све њих.
Члан 5 Уговора НАТО-а наводи да ако буде нападнута једна чланица НАТО-а, цела алијанса НАТО-а је нападнута.
Савет НАТО-а проглашава случај колективне одбране, који је до сада био покренут само једном: након терористичких напада
у Сједињеним Америчким Државама 11. септембра 2001. године.
У јавности – као што се може прочитати на сајту Немачке савезне владе – НАТО се хвали
као "најуспешнији безбедносни савез на свету".
То је гарантовало безбедност Европе 75 година.
123432Две године након руске инвазије на Украјину, 67% немачке популације тренутно сматра да су мир и безбедност у Европи
веома озбиљно или озбиљно угрожени, према телефонској анкети коју је спровео ARD-DeutschlandTrend 4. априла 2024. године.
82% људи сматра да је НАТО важан за обезбеђивање мира у Европи.
Према студији "Безбедност 2024", 52% швајцарског становништва је за ближе везе са НАТО-ом, док 30% подржава приступање НАТО-у.
Питање у којој мери НАТО обезбеђује мир у Европи дели мишљења и више него икада заокупља становништво.
Овај документарни филм прецизно истражује управо ово питање и пружа увид иза кулиса НАТО-а.
1. Да ли је НАТО обезбедио мир у прошлости? – Најважније операције НАТО-а
Неке од најважнијих НАТО операција биће сада детаљније размотрене у наставку.
Ово су званичне операције под вођством НАТО-а, а не операције које земље НАТО-а спроводе по сопственој иницијативи.
Све њихове војне операције одвијале су се у периоду после Хладног рата, односно након 1991. године.
Прва од ових операција одржана је у Босни од јула 1992. године па надаље, у облику поморских
блокада, зона забране лета и такозваних мировних снага.
Операција Делиберейт Форс у Босни и Херцеговини од 30. августа до 20. септембра 1995.
1994. и 1995. године минобацачке гранате су погодиле пијацу Маркале у Сарајеву.
Око 100 цивила је погинуло у том процесу.
Хаубичке гранате су одмах приписане Србима.
Одбијена је комисија за истрагу како би се утврдила одговорност за ово.
Ово је овластило НАТО да баци 1.026 бомби на 338 циљева широм дела Босне под српском контролом.
За два и по недеље, млазни авиони из осам земаља-партнера НАТО-а извршили су укупно 3.515 мисија.
Ваздушни напади су резултирали приближно 27 цивилних жртава и истим бројем војних жртава.
Ситуација у Босни још увек није решена на начин који је довео до истинског мира.
Операција Савезничка снага у бившој Савезној Републици Југославији од 24. марта до 10. јуна 1999.
Операција Allied Force била је кодни назив за војну операцију НАТО-а против Савезне Републике Југославије.
Приближно 200 распоређених ловаца бацило је 28.018 експлозивних уређаја – укључујући кластерске
бомбе – и 10–15 тона муниције обложене уранијумом.
Није било ни мандата УН ни случаја колективне одбране.
НАТО је оправдао ваздушне ударе позивајући се на наводну "хуманитарну катастрофу".
Међутим, према неколико извештаја, укључујући и оне ОЕБС-а , није било хуманитарне
катастрофе нити етничког чишћења пре почетка рата.
Међутим, након што је рат почео, било је: 10.000 мртвих војника и полицајаца;
489–528 цивилних жртава према Хјуман Рајтс Воч;
1.200–2.500 цивила убијено према југословенским проценама;
разорни дугорочни ефекти као што су побачаји и тешке болести изазване уранијумским муницијом.
Према проценама, 125.000 људи је умрло од дугорочних последица.
Стопа смртности у Југославији и Србији порасла је за 2,5 одсто у односу на претходну годину.
И била је уништена инфраструктура: 110 болница, 480 школа, 19 железничких станица, 60 мостова и индустријских постројења.
Операција Трајна слобода (OEF) у Авганистану, на Филипинима, у Грузији, Киргистану, Рогу Африке,
Сомалији и Сахари од 7. октобра 2001. до 28. децембра 2014.
Као одговор на нападе 11. септембра 2001. године, Влада САД прогласила је такозвани рат против међународног тероризма.
Савет НАТО-а је потом одлучио да нападе сматра нападом на Сједињене Државе у складу са чланом 5,
одредбом о заједничкој одбрани Северноатлантског уговора.
Једна од мера предузетих у оквиру овог рата против терора била је операција "Трајна слобода".
Око 70 земаља је учествовало у операцији, коју је водило америчко Централно командовање.
Операција је завршена 28. децембра 2014. године.
Замењена је НАТО-овом мисијом "Одлучна подршка", која је трајала до 11. септембра 2021. године.
То више није била борбена мисија, већ саветодавна и логистичка подршка авганистанској влади.
НАТО је у Авганистану оставио све осим мира и безбедности.
У кратком року талибани су преузели контролу над великим деловима целе земље.
Према Велтхунгерхилфе, хуманитарна ситуација је "катастрофална".
Многи посматрачи сматрају да је међународна мисија у Авганистану неуспех.
Процењује се да су НАТО и његови савезници оставили за собом 240.000 мртвих.
Само до 2012. године 43.000 цивилних жртава.
Више од 3.500 војника НАТО-а изгубило је животе, укључујући 59 припадника немачких оружаних снага.
Међународна војна интервенција у Либији од 19. марта до 31. октобра 2011.
17. марта 2011. године Резолуција УН 1973 овластила је државе чланице УН да успоставе "зону забране летења над
Либијом" како би наводно заштитиле цивилно становништво и подржале побуњенике против владиних снага.
31. марта 2011. НАТО је преузео командовање над целокупном војном операцијом за спровођење Резолуције УН 1973.
Са 260 ловачких авиона, НАТО је извео укупно 7.587 ваздушних удара.
Резултат је био 50.000 цивилних жртава и 50.000 цивилних повређених.
Економска инфраструктура је углавном уништена, а објекти који припадају великој водној мрежи су бомбардовани.
Својом интервенцијом у Либији, НАТО је учинио све само не обезбедио мир.
Од пада шефа државе Муамера Гадафија 2011. године, Либија је потресана насиљем.
Политичка нестабилност, колапс јавног реда и привреде настављају да обликују свакодневни живот људи у овој северноафричкој земљи.
Поред тога, милиони избеглица стигли су у Европу преко Либије.
Пре наводне "хуманитарне" кризе у Либији, земља под вођством Муамера ал-Гадафија имала је један од највиших прихода по
глави становника и највећа друштвена достигнућа у целој Африци.
Тврдња да је Гадафи убио 6.000 људи показала се лажом.
Након пада Гадафија, хуманитарна катастрофа је тек почела!
Даље ратови које воде и у којима учествују земље НАТО-а
Операције које је предводио НАТО изазвале су неисказиву патњу са стотинама хиљада жртава и разорне дугорочне последице!
Поред тога, било је и других ратова у којима су учествовале земље НАТО-а, као што су: Вијетнамски рат од 1965. до 1975.
године, током којег је америчка војска користила веома токсичан хербицид "Агент Оренџ" над великим подручјем.
Ово је изазвало огромну дугорочну штету по животну средину и генетички материјал, феталне малформације и побачаје.
Према владиним подацима, до 2009. године умрло је 400.000 Вијетнамца.
Први рат у Ираку или Други заливски рат 1990/91
Други рат у Ираку или Трећи рат у Персијском заливу 2003. године, током којег је коалиција вољних предвођена
Сједињеним Државама испалила између 1.000 и 2.000 тона пробојног уранијумског муниције.
Грађански рат у Сирији од 2011. године
Војна интервенција у Јемену 2011–2015
Сви ови ратови имају једну заједничку ствар:
Зла која је рат нанео била су већа од наводне неправде коју је требало да искорени како би обезбедио мир у земљи.
Ово крши принцип међународног хуманитарног права.
И ови ратови имају још једну заједничку ствар: заснивали су се на лажима.
У својој књизи "Илегални ратови: Како земље НАТО-а саботирају УН", швајцарски историчар др Даниеле Гансер показује
како су илегални ратови вођени у прошлости и садашњости – без образложења за савез и без изричитог мандата УН.
Зато се ратови морално оправдавају наводним "хуманитарним катастрофама" или другим лажима.
Али како је то могуће и како се то спроводи?
А ако НАТО-ове операције у прошлости нису обезбедиле мир, да ли би требало да то учине сада?
2. Ако НАТО-ве операције нису обезбедиле мир, да ли је то био чисти неуспех или лукаво израчунавање?
Да бисмо одговорили на ово питање, морамо завирити иза кулиса НАТО-а.
Ко стоји иза НАТО-а и који су његови циљеви?
Ко је стајао иза оснивања НАТО-а?
Као што каже изрека, "Сви путеви воде у Рим", тако се може рећи да:
Сви трагови упућују на амерички приватни аналитички центар Савет за међународне односе – скраћено
CFR – када је реч о људима који стоје иза НАТО-а.
Амерички правник Вилијам Банди написао је студијским групама ЦФР-а да су помогли у стварању оквира
размишљања који је довео до Маршаловог плана и НАТО-а.
Банди је био аналитичар Централне обавештајне агенције (ЦИА).
Када је у септембру 1939. године у Европи почео Други светски рат, Стејт департмент Сједињених Америчких
Држава предложио је програм независне анализе и проучавања.
Ово је додељено студијским групама CFR-а.
Пројекат, који је постао познат као "Истраживања рата и мира", имао је за циљ да усмери америчку спољну
политику у предстојећим ратним годинама и у изазовном новом свету који ће настати након тога.
Веб-сајт CFR-а даље наводи да је "ствар била строго поверљива".
Цитат: "Јер би цео план био 'бачен' ако би постало опште познато да Министарство
спољних послова сарађује са спољном групом (ЦФР)."
Фондација Рокфелер је пристала да финансира пројекат, у почетку невољно, али након што је
уверена у његову важност, са скоро 350.000 долара .
Током наредних пет година, скоро 100 мушкараца учествовало је у програму студија рата и мира,
Норман Х. Дејвис био је председник управног одбора за студије рата и мира.
Дејвис је био члан управног одбора ЦФР-а од 1921. године и његов председник од 1936. до 1944. године.
Ален Велш Даллес и Хенсон В. Болдвин (1903–1991) предводили су групу за наоружање у оквиру Истраживања рата и
мира, где су развијене основне идеје и нацрти НАТО-а.
Ален Велш Даллес био је члан управног одбора Савета за међународне односе (CFR) од 1927. до 1969. и његов председник
од 1946. до 1950; био је директор ЦИА од 1953. до 1961.
Као директор ЦИА, Даллес је одобрио тајне покушаје атентата на Фидела Кастра , Патриса
Лумумбу и Рафаела Трухиља , између осталих.
Лумумба је убијен стрељањем.
Он је раније играо значајну улогу у мирно вођењу Конга из белгијске колонијалне власти.
Далес је био одговоран за државне ударе у Ирану и Гватемали.
Под његовим вођством, ЦИА је тајно подржавала две супротстављене фракције у Јужној и Централној Америци истовремено.
Дулес је чак обезбедио оружје кубанским револуционарима.
У потпуности у складу са принципом "Divide et Impera", односно "Подели и владај".
Ово начело се односи на војну, политичку или реторичку стратегију која има за циљ да подели противнички табор.
Дулес је такође покренуо истраживачки програм ЦИА МК УЛТРА 1953. године.
Програм о могућностима контроле ума обухватао је хиљаде експеримената на људима уз
неколико документованих смртних случајева.
У свом раду историчар др Даниеле Гансер закључио је да је атентат на председника Џона Ф. Кенедија такође наредио Ален Далс.
Даллес је био масон 33. степена.
Да ли је онда чудо што НАТО не обезбеђује мир, с обзиром на то да су његови основни принципи развијени
уз помоћ човека, Алена Далса, који има крв на рукама?
Чланак објављен у јулу 1983. године у британском часопису International Affairs пружа увид у касније оснивање НАТО-а.
Наслов је: "Преговори Пентагона у марту 1948: Почетак Северноатлантског уговора".
Према ауторима Сису Вибесу и Берту Земану, овај чланак је намењен да допуни званичну историју НАТО-а.
Према званичној историји НАТО-а, преговори који су довели до потписивања Северноатлантског
уговора почели су 6. јула 1948. године у Вашингтону.
Међутим, већ неколико година је познато да су преговори о споразуму о безбедности између Сједињених
Држава и држава Западне Европе већ вођени пре тог датума.
Преговори су се одржали крајем марта 1948. године у најстрожој тајности између Сједињених Америчких Држава,
Уједињеног Краљевства и Канаде у Пентагону у Вашингтону.
Један од учесника у овим тајним консултацијама говори о "одлучујућим (и тајним) преговорима
Пентагона у марту 1948. године, током којих је заправо замишљен Северноатлантски споразум".
Чланак "Међународне послове" такође наводи имена појединаца који су водили преговоре у
Пентагону од 22. марта до 1. априла 1948. године.
И овде трагови које су оставили учесници делегације воде, нимало изненађујуће, до CFR-а:
Луис В. Дуглас , шеф своје делегације.
Он је био амбасадор Сједињених Америчких Држава у Уједињеном Краљевству од 1947. до 1950. године.
Он је био члан Фондације Рокфелер од 1935. године и служио је у њеном Извршном одбору од 1936. до 1939. године.
Он је био у одбору Савета за спољне односе од 1940. до 1964. године.
Теодор Ахил , који је служио као амерички дипломата у Перуу, био је такође члан CFR-а.
Алфред Груентер , генерал у америчкој војсци, био је врховни савезни командант у Европи од 1953. до 1956. године.
Роберт Сесил био је британски дипломата и кооснивач Чатем хауса у јулу 1920. године, приватног
института за стратешка истраживања са седиштем у Лондону.
Годину дана касније, његов амерички пандан, ЦФР, основан је у Њујорку.
До 2004. године Чатем хаус је био познат и као Краљевски институт за међународне послове.
Кључни пројекти су финансирани, између осталих, од Фондације Рокфелер, Фондације Била и Мелинде Гејтс и НАТО-а.
Роберт Сесил је био масон.
Лестер Б. Пирсон , шеф канадске делегације, био је 14. премијер Канаде од 1963. до 1968. године.
Он је био члан Билеберг групе и присуствовао је састанку Билеберг групе 1964. године.
Фондација Рокфелер, ЦИА и ЦФР су поново биле умешане у оснивање Групе Билерберг.
Циљ је био да се успоставе редовне конференције са европским и америчким политичарима и пословним лидерима.
3. Циљеви НАТО-а = циљеви ЦФР-а
Да би се разумели основни циљеви и сврха НАТО-а, мора се разумети циљеве ЦФР-а.
На свом веб-сајту, ЦФР се скромно представља:
Служи да помогне бољем разумевању света и одлука о спољној политици са којима се суочавају Сједињене Државе и друге земље.
Међутим, мало је вероватно да би организација успоставила тако обимну мрежу искључиво ради пружања саветодавних услуга.
Деценијама је ЦФР заузимао скоро све кључне позиције у америчкој влади и обезбеђивао неколико стотина
високих званичника и саветника у свакој администрацији, било демократској или републиканској.
Ричард Харвуд, бивши виши уредник и омбудсман Вашингтон поста, писао је с поштовањем о Савету за међународне односе,
говорећи да његови чланови "највише подсећају на оно што би се могло назвати владајућим естаблишментом Сједињених Држава."
(…) Они не само анализирају и тумаче спољну политику САД; они доприносе њеном обликовању.
Чланови приватног Савета за спољне односе укључују, између осталих:
неколико америчких председника и потпредседника из обе странке;
скоро сви амерички министри спољних послова, одбране и финансија;
већина начелника штабова и команданата америчке војске и НАТО-а;
неки од најутицајнијих чланова Конгреса (посебно креатори спољне и безбедносне политике);
скоро сви саветници за националну безбедност, директори ЦИА, амбасадори при УН, председници Федералних резерви, председници
Светске банке и директори Националног економског савета;
бројни истакнути академици; бројни директори банака, тинк-тенкова, универзитета, невладиних организација и Холивуда;
као и кључни чланови Комисије за 11. септембар и Ворен комисије
Поред тога, ЦФР обухвата компаније које спадају међу глобалне гиганте великог бизниса, великих банака, велике
технологије, великих података, великих медија и велике фарме.
Укратко, ЦФР има неупоредив домет и утицај.
Међутим, моћ и утицај које ЦФР поседује протежу се далеко изван његових чланова:
У Енглеској CFR има сестринску организацију познату као Краљевски институт за међународне послове (RIIA),
такође познату као Чатем Хаус, основан 1920. године.
У Европи је CFR 2007. године основао Европски савет за спољне односе (ECFR).
Кроз Савет савета (CoC), CFR окупља организације чланице из 24 земље, укључујући Русију и Кину.
Руска организација чланица CFR-а "Савет за спољну и одбрамбену политику" (SVOP) води дискусионални клуб "Валдај", у
којем редовно учествује руски председник Владимир Путин.
Двонедељни штампани часопис The New American је то у свом јулском броју из 2021. године сажео на следећи начин.
То је било специјално издање поводом 100. годишњице ЦФР-а, под насловом: "ЦФР: и даље моћ иза престола".
"Историја ЦФР-а је хроника стогодишњег рата против националног суверенитета и неуморног настојања да се успостави
свемоћна светска влада, коју су глобалисти ЦФР-а често називали својим 'Новим светским поретком'. (...)
ЦФР заиста врши невиђен утицај у политичким, финансијским, економским, медијским и академским круговима. (...)
Он је јавно лице, централни нервни систем онога што критичари називају "државом дубоког грла" – неизабране
"сталне владе" која је преузела контролу над нашом земљом.
Број се завршава речима: "Пакаоски стисак 'Дубоке државе' над нашом нацијом – и над целим светом – неће бити сломљен осим ако
се више Американаца (и више људи широм света) не пробуди, не открије све већу контролу ЦФР-а и не
супротстави се њеној ђаволској агенди Новог светског поретка."
17. фебруара 1950. године, банкар са Волстрита Џејмс П. Варбург, саветник Франклина Д. Рузвелта, рекао је америчком
сенатском одбору: "Имаћемо светску владу, да ли нам се то свиђа или не (...) споразумом или освајањем."
Он је такође био члан ЦФР-а, као и његов отац, Пол Варбург, који је познат као "отац" Федералног резервног система.
Степен у којем НАТО игра кључну улогу у спровођењу агенде централне светске владе објашњен је у следећим поглављима.
4. Како је могуће продати НАТО операције као "одржавање мира"? – "Пропагандна матрица" ЦФР
Успешна примена геополитичких стратегија, посебно оправдавање војних средстава ради наводног обезбеђивања мира,
била би незамислива без ефикасног утицаја на јавно мњење.
Двадесетдве странице студије Swiss Policy Research (SPR) из септембра 2017. представљају "пропагандну матрицу" CFR-а:
Како ЦФР контролише проток геостратешких информација.
Swiss Policy Research је независан истраживачки и информативни пројекат о геополитичкој
пропаганди у швајцарским и међународним медијима.
Студија објашњава "како је ЦФР створио углавном самосталан трансатлантски информациони циклус у којем су готово
сви релевантни извори и референтне тачке под контролом чланова Савета и његових партнерских организација."
У САД су практично сви добро познати медијски канали или основали представници ЦФР-а или купљени пре деценија.
У Немачкој водеће медијске личности су интегрисане – поред Билеберг групе – првенствено
кроз такозвану Atlantik-Brücke (Атлантски мост).
Основан је 1952. године од стране председника Савета за међународне односе (CFR) и Светске банке Џона Џ.
Меклаја, заједно са чланом CFR-а и банкаром Ериком Варбургом.
У Швајцарској се структурна интеграција водећих издавачких кућа одвија првенствено преко Групе Билергберг и
кроз све ближу сарадњу са немачким медијима Атлантикбруке.
новинске агенције
Новинске агенције играју посебну улогу у информационој матрици.
Заправо, за међународне догађаје, скоро сав текст и све слике које користи CFR медији
потичу од само три глобалне новинске агенције:
америчка Асоцијетед прес (АП), британско-канадска Томсон Ројтерс и француска Агенс Франс-Прес (АФП)
Док су Ројтерс и АП директно укључени у Савет, АФП припада француској држави, која је заузврат интегрисана у
трансатлантске структуре преко Групе Бидерберг и НАТО-а.
Невладине организације (НВО) и ПР агенције
Чак и без невладиних организација, било би скоро немогуће продати војне операције широј јавности.
Ово људима даје илузију веће независности и кредибилности.
У ствари, међутим, директори Амнести Интернешнел (АИ), Хјуман Рајтс Воч (ХРВ) и многих других наизглед
хуманитарних организација већ деценијама су укључени у ЦФР.
Бројни други финансирају и усмеравају бизнисмени из ЦФР-а, попут Џорџа Сороса.
Швајцарско истраживање политике (SPR) пише да се такве НВО увек позивају када је у питању
легитимисање војне интервенције на хуманитарним основама.
Још 1991. године, Амнести Интернешнел је јавно "потврдила" "лаж о инкубаторима" коју је смислила америчка ПР агенција ,
чиме је значајно допринето покретању рата у Персијском заливу.
На Балкану, у Авганистану и Либији, Амнести Интернешнл и Хјуман Рајтс Воч су такође позвали на "хуманитарне"
војне интервенције на основу сумњивих или лажних тврдњи.
Тврдња да је Гадафи убио 6.000 људи показала се лажом, према Swiss Policy Research.
Рат у Персијском заливу је тек што се завршио, а лаж о инкубаторима била је разоткривена, када је америчка ПР
агенција Рудер Фин већ била активна у балканским ратовима, припремајући тло за накнадну интервенцију НАТО-а.
Тадашњи директор компаније Рудер Фин објаснио је у каснијем интервјуу зашто је његова компанија, на пример,
ширила лажне извештаје о српским "логорима смрти" у Босни:
Нисмо потврдили постојање логора смрти у Босни; само смо известили да је (амерички часопис) Newsday тврдио да постоје.
(…) Имали смо посао да обавимо, и обавили смо га.
Не плаћају нас да будемо морални.
Наводно, хуманитарне организације као што су Avaaz и Campact, са својим онлајн петицијама, такође треба поменути.
Уместо да подрже кишну шуму, они изненада позивају на "зону забрањеног лета" над Либијом.
5. НАТО операције могу бити представљене као "одржавање мира" јер нису само "пропагандна
матрица", већ и сам НАТО чврсто у рукама ЦФР-а.
Swiss Policy Research пише: "ЦФР је деценијама одржавао сопствени програм обуке за официре, чији је резултат, према проценама, да
је око 75% свих виших америчких војних официра прошло обуку у ЦФР-у – укључујући готово све начелнике штабова, команданте
НАТО-а и регионалне команданте од Другог светског рата."
На овај начин Савет је изградио идеолошки обучену империјалну војну силу, каква се иначе
готово искључиво налази у тоталитарним режимима.
Веб-сајт CFR пружа информације о програму војне обуке:
Програм омогућава одабраним службеницима да прошире своје знање о међународним односима проводећи годину дана у седишту CFR-а
у Њујорку (...) кроз интензивну учешће у састанцима и догађајима CFR-а и интеракцију са разноврсним чланством CFR-а.
Каријере генералних секретара НАТО-а и врховних савезничких команданата Европе (SACEUR) такође указују на
групу Бидерберг и Савет за међународне односе (CFR).
Као највиши званичник НАТО-а, генерални секретар представља организацију у јавности.
Он је увек из Европе.
САКЕУР је увек амерички генерал или адмирал и има укупну војну оперативну команду.
Значајан број генералних секретара и команданата САЦЕУР-а учествовало је на Билдерберг конференцијама.
Можете пронаћи листу имена у титловима.
6. НАТО као алат – не за обезбеђивање мира, већ за унапређење глобалних циљева ЦФР-а, укључујући централну светску владу.
Чињеница невиђене концентрације моћи ЦФР-а и његове глобалне мреже допушта само један закључак:
НАТО се мора сматрати једним од њених инструмената за унапређење глобалних циљева ЦФР-а,
укључујући успостављање централне светске владе.
Наводно "обезбеђивање мира" служи искључиво да легитимише њихово постојање и њихове операције – у служби ЦФР-а.
Један геополитички циљ стратега ЦФР-а сигурно је да обезбеди, ако не и прошири, војну надмоћ америчке војске и НАТО-а у свету.
Према ажурирању из јуна 2023. године, оружане снаге САД имају око 750 војних база у више од 80 земаља ван Сједињених Држава.
У Немачкој постоји 119 војних објеката.
Визуелна база података приказује 56 НАТО база широм света.
Вреди споменути америчку војну базу "Камп Бондстил" на Косову.
Ово је успостављено након НАТО-ве операције "Операција Савезничка снага" против Југославије у јуну 1999. године.
База заузима 386 хектара (3.860.000 м²) и може да прими до 7.000 војника из америчке војске и савезничких снага.
"Стратегија тензија" као геополитички инструмент који архитекте светске владе користе за
даље ширење своје политичке и војне глобалне моћи
Међутим, сваки геостратег који жели даље да прошири своју политичку и војну глобалну моћ не ослања се
првенствено на конвенционалне – такозване – "вруће" ратове, већ на одржавање становништва у стању "страха и терора".
Ово се такође назива "стратегија тензија".
Следећа дефиниција може се наћи у Кримпедији:
Стратегија тензије као политички појам односи се на мере које државни органи промовишу или спроводе како би у
свом становништву или држави усадили страх или неизвесност.
(…) Штавише, стратегија тензије може послужити као оправдање репресивних акција и интервенција државе
јачајући жељу становништва за државном интервенцијом.
Зар то не звучи познато?
Наводна пандемија коронавируса шаље своје поздраве.
Било је могуће оправдати репресивне мере само ширењем страха и неизвесности.
Али да се вратимо на појам "стратегија тензије".
Термин "стратегија тензије" први пут је употребљен 1969. године у чланку у британском недељном листу The Observer.
Он је говорио о тајним операцијама које је спроводила италијанска држава.
Између 1969. и 1984. године у Италији је било неколико терористичких напада, у којима је
погинуло више од 200 људи, а око 600 је повређено.
За ове су оптужене "Црвене бригаде", радикална левичарска група.
Опсежна истрага венецијанског истражног судије Феличеа Касона довела га је до једног од стварних
починилаца, десничарског екстремисте Винченца Винчигуерре.
Он је дао свеобухватно и судбоносно признање.
Винчигера је сведочио да су га штитиле особе из државног апарата и да је напад био део свеобухватне
стратегије коју је Касон касније назвао "стратегијом тензије".
Овај приступ имао је за циљ да дискредитује Комунистичку партију, која је традиционално имала јако присуство
у Италији, како би јој се онемогућило учешће у влади.
Касон је наставио истрагу и, након претраге архива војне обавештајне службе СИСМИ , открио постојање
изузетно тајне сложене структуре унутар италијанске државе.
То су биле такозване "организације које делују иза непријатељских линија", које су у Италији називане "Гладио".
Гладио је настао из сарадње између италијанске Службе војне обавештајне службе (SIFAR) и
ЦИА и био је интегрисан у НАТО од 1964. године.
Тачно схваћено. Ово су биле тајне НАТО војске, формиране након Другог светског рата од стране Централне
обавештајне агенције Сједињених Америчких Држава (ЦИА) заједно са Британском тајном обавештајном службом (МИ6).
У случају совјетске окупације земаља, они су требало да се боре као герилци и ослободе Западну Европу.
У свом истраживачком пројекту о тајним армијама НАТО-а, швајцарски историчар др Даниеле Гансер пронашао је доказе да су,
поред операције у Италији, сличне мреже постојале у Француској, Немачкој, Грчкој, Холандији, Белгији,
Шпанији, Португалу, Норвешкој, Луксембургу, Данској, Аустрији, Финској, Шведској и Швајцарској.
Према историчару Даниелу Гансеру, "терор (...) је погоднији од било које друге војне стратегије за манипулисање становништвом."
Према Гансеру, методе за изазивање и манипулисање страхом користе се да би (домаћа) популација била "пријемчива или непријатељски
настројена према одређеним политичким или економским мерама".
Који бољи начин да се манипулише популацијом и учини је пријемчивом за централизовану
светску владу него стварањем страха и неизвесности?
Међутим, методе које се користе за усађивање страха и терора у становништво не односе се само на
наоружано насиље, већ и на било какав ратни говор.
На пример, такозвани "Хладни рат" између САД и Совјетског Савеза од 1945. до 1991. довео је до
праве трке у наоружању, укључујући нуклеарно оружје.
Иако је избегнут директни отворени рат уз употребу оружја, међусобна претња нуклеарним ратом под појмом
"одвраћање" први пут је наговестила могућност самоуништења човечанства ("прекомерни одговор").
Сукоб је у неколико наврата попримио изузетно претње карактер, тако да је могућност "врућег" рата
између суперсила увек била у позадини мисли људи.
Ово је држало становништво у сталном стању "напетости" и "неизвесности".
Ово је ишло на руку владама и наоружавајућој индустрији, омогућавајући им да лише људе грађанских права и
слобода или да на други начин профитирају од те ситуације.
Исти образац се такође може уочити у актуелној реторици која окружује сукоб између Украјине и Русије.
Након распада Совјетског Савеза 1991. године, на реду је био НАТО.
Исправно схваћено! Са такозваним проширењем НАТО-а на исток, које је почело 1999. године, геополитички стратези
су успели да одрже потенцијал за сукоб са Русијом и да своје становништво држе у неизвесности.
Током првог проширења НАТО-а ка истоку 1999. године, то су биле Пољска, Чешка и Мађарска;
2004 Бугарска, Естонија, Летонија, Литванија, Румунија, Словачка и Словенија;
2009 Албанија и Хрватска;
2017 Црна Гора; 2020 Северна Македонија;
2023 Финска; 2024 Шведска
Придруживање Украјине НАТО-у било би апсолутни врхунац политике конфронтације и тензија према Русији.
Придруживање Украјине НАТО-у би покренуло клаузулу о заједничкој одбрани, и све земље НАТО-а би се нашле у рату са Русијом.
Може се претпоставити да би то довело до ширења рата широм Европе, ако не и целог света.
У интервјуу за радио Deutschlandfunk у марту 2024. године, генерални секретар НАТО-а Јенс Столтенберг поновио је
да не може тачно да каже када ће Украјина бити примљена у савез: "Али напорно радимо да се то догоди што пре."
Амерички државни секретар Антони Блинкен је на маргинама церемоније поводом 75. годишњице
НАТО-а рекао: "Украјина ће постати чланица НАТО-а."
Наш циљ на овом састанку је да помогнемо у изградњи моста ка њиховој акцесији.
Блинкен, као што можете претпоставити, је члан ЦФР-а.
Постоји дуготрајна контроверза о томе да ли је током преговора 1990. године дато обећање да се НАТО неће ширити према истоку.
Чињеница је да не постоји обавезујућа и уговором договорена обавеза према Совјетском Савезу или Русији.
Владимир Поленов, члан руске делегације на преговорима 1990. године, рекао је: "Била је грешка што ова
уверавања Совјетском Савезу да НАТО неће ширити на исток нису записана. То је била велика грешка."
Да ли са обећањима или без њих, вероватно неће бити брига стратезима ЦФР-а.
НАТО је испунио своју сврху одржавања "стратегије тензија".
Међутим, постоји још једно обећање које много говори о односима између руске и америчке владе:
У издању Berliner Zeitung-а од 14. априла 2014. године, немачки аутор Ролф Хоххут је поменуо да су Кремљ
и Бела кућа имали тајни споразум још од 1952. године:
"... следствено, ако би Хладни рат прерастао у врући, у Русији и Америци не би било разбијених стакала на
прозорима, већ би "само" Пољска и Немачка биле уништене:
Најскандалознија издаја савезника коју је икада доживео било ко ко још увек чита историју...
Таква стратегија, којом се рат води на леђима европског становништва, потпуно је веродостојна за стратеге ЦФР-а.
Стратег ЦФР-а Ален Далс је, као директор ЦИА од 1953. до 1961. године, успоставио преседан када је
истовремено снабдевао супротстављене стране у сукобу оружјем.
Чланак објављен 22. априла 2024. у часопису Foreign Affairs, који се квартално објављује у име Савета за спољне
односе (CFR), показује да ово није само натегнута теорија.
Наслов чланка све говори: "Европа – али не НАТО – треба да пошаље трупе у Украјину."
Немачки истраживачки новинар Томас Ропер прокоментарисао је чланак, рекавши, између осталог: "Свако ко пажљиво чита
схватиће да је Путинова изјава да ће САД у Украјини војевати до последњег Украјинца, нажалост, потпуно истинита."
Штавише, чланак показује да су аутори такође жељни да се боре до последњег Европљанина...'
Аутори такође јасно стављају до знања да САД и НАТО не би били одговорни:
И пошто би европске снаге деловале ван оквира и територије НАТО-а, било какви губици не би покренули
одговор према члану 5 и не би увукли САД у сукоб.
Противник Русије не би био НАТО, већ коалиција европских држава која настоји да
успостави равнотежу са голим руским империјализмом.
Уџбеничка стратегија, како је приказано у образовном филму "Како функционишу савремени ратови?"
"Нападач" убеђује изабране земље да узму оружје против свог највећег ривала, користећи њихово сопствено оружје и војске.
Само када све земље исцрпе своје последње муниције, изгубе своје најбоље људе и буду разорене, тада прави мизантроп,
истински агресор и ратни покретач, ступа на сцену да их све заједно порази (...) (или) да буде прослављен као спасилац.
Погледајте и такозвани Стратфор говор који је 2015. одржао амерички геостратег Џорџ Фридман.
У складу с тим, САД своју највећу претњу виде у могућем немачко-руском савезу.
Рат у Европи у којем би учествовале Немачка и Русија био би у интересу америчке политике хегемоније.
Такође би се могло присетити добро познате изјаве британског лорда Хастингса Исмеја у својству првог генералног секретара НАТО-а:
НАТО је основан "да Совјетски Савез држи напољу, Американце унутра и Немце на ниском нивоу".
Да ли се ова изјава заиста може разумети само у контексту оснивања НАТО-а, као што то
раде таблоидни медији, или је и данас важећа?
7. Закључак: НАТО се не може сматрати гарантом "одржавања мира" – сигурно не у Европи – већ
гарантом архитеката новог светског поретка, у два погледа
За архитекте новог светског поретка под централизованим вођством, НАТО служи својој сврси на два начина:
Пре свега, НАТО као ратоборник
Пре свега, НАТО подстиче целу ту ратоборност – било кроз пропаганду, претње попут проширења
НАТО-а ка истоку, или стварно наоружавање, итд.
У Европи је могућност рата присутнија него икада од Другог светског рата.
Веб-сајт Немачких оружаних снага помиње "Оперативни план Немачка" (скраћено ОПЛАН DEU).
"План операције Немачка" је "национални одбрамбени план" са следећим циљевима:
С једне стране, буквално: "заштитити и бранити Немачку, њен територијални интегритет и њене
грађане, заједно са другим државним и цивилним актерима".
С друге стране, да обезбеди распоређивање савезничких снага преко Немачке и кроз њу ка источној фланги НАТО-а.
Ратоборна реторика достигла је нови врхунац 31. маја 2024. године.
Министри спољних послова НАТО-а састали су се у Прагу.
Дневни ред је обухватао припреме за самит у Вашингтону у јулу 2024. и подршку НАТО-а Украјини.
Насловна вест у таблоидним медијима гласила је: "САД и Немачка дозвољавају употребу свог наоружања
против положаја у Русији, али само у близини Харкова."
Влада Украјине је већ 3. јуна позвала да се "опсег примене" западних оружја прошири на територију Русије.
То би требало да буде само питање времена.
Право на одбрану произилази из међународног права, каже НАТО.
Генерални секретар Алијансе Јенс Столтенберг позвао је савезнике да наставе да снабдевају Украјину оружјем и муницијом.
Одговор Русије био је тренутан: Русија сматра да је акција НАТО-а озбиљна ескалација и прети масивном одговором.
Дмитриј Медведев, председник Русије од 2008. до 2012. и заменик секретара Савета безбедности Руске
Федерације од 2020. године, написао је на свом Телеграм каналу:
Таква "појединачна помоћ" земаља НАТО-а против Русије ... представља озбиљну ескалацију конфликта.
Бивша Украјина и њени НАТО савезници добиће одговор такве разорне силе да сама алијанса
једноставно неће моћи да одоли повлачењу у сукоб.
На 27. међународном економском форуму у Санкт Петербургу почетком јуна 2024. године, руски председник
Владимир Путин говорио је о "асиметричном одговору".
Он је такозвани "симетрични одговор" да Русија жели да нападне територију НАТО-а назвао "глупостима".
Путин је рекао: "Сматрамо да, ако неко мисли да је могуће испоручити оружје у зону борбених дејстава ради извршења напада
на нашу територију (...), онда зашто не бисмо имали право да распоредимо такво оружје у регионима света где
се врше напади на осетљиве објекте који припадају оним земљама које то чине у односу на Русију?"
Друго, НАТО као диверзиона тактика
Друго, НАТО, заједно са свим ратоборним деловањем – па чак и ратном хистеријом – служи као добродошла диверзиона
тактика за унапређење стварних циљева стратега ЦФР-а: наиме, успостављање темеља централне светске владе.
Војна надмоћ је само један од неколико фактора.
Један од најважнијих темеља за успостављање новог светског поретка јесте контрола и моћ над здрављем и финансијама.
У области здравља, посебно, нови споразум СЗО о пандемији и ревидирани Међународни здравствени прописи имају за циљ да
централизују контролу над "здравственим мерама" широм света.
СЗО – која је, као и УН, замишљена у студијским групама CFR-а – затим би добила искључиво овлашћење да тумачи
болести и доноси одлуке о мерама које треба предузети.
Још један кључни стуб је суверенитет над финансијама.
Тренутно се широм света – укључујући Русију и Кину – спроводе припреме за увођење дигиталних валута централне банке.
Према немачком финансијском стручњаку Ернсту Волфу, сваки грађанин и свака компанија треба
да имају само један рачун у централној банци.
Ово би омогућило држави да централно одреди понуду новца, управља и контролише новчане
токове и подешава каматне стопе по потреби.
Цитат Ернста Вофла: "Грађани ће врло брзо схватити да држава не може само да прати сваку појединачну трансакцију, већ и да намета
појединачне каматне стопе, појединачне пореске стопе или чак казне, везује новац за систем социјалног
кредита заснован на кинеском моделу, или их у потпуности искључи из свих финансијских токова."
Ово су само два примера како се моћ и контрола требају централизовати широм света и пренети на "светску владу".
НАТО служи првенствено да обезбеди војну надмоћ, а друго да одврати пажњу од свих врста
покушаја светске доминације који су у пуном јеку.
Kla.TV је открила ове подухвате у бројним програмима.
Неке од ових информација можете пронаћи у плавом информационом оквиру.
Поштовани гледаоци, можда се сада осећате преоптерећени свим овим чињеницама и не видите излаз.
Kla.TV често добија повратне информације од гледалаца који кажу да само истичемо проблеме и не нудимо никаква решења.
Међутим, у овом тренутку не можемо се извињавати због чињенице да наши приступи решењима нису утемељени у видљивом свету.
Суочени са свим овим огромним претњама, деценијама црпимо снагу и наду из више димензије, чему Иво Сасек више пута сведочи.
За све оне који не желе да се одрекну наде, желимо да вам скренемо пажњу на наш широк избор просветљујућих
конференција на www.ivo-sasek.ch/veranstaltungen и www.sasek.tv.
На крају, погледајте три кратка одломка из говора који је одржао оснивач Kla.TV-а Иво Сасек на
Међународном састанку пријатеља 4. маја 2024. године.
Сасек говори о оружју одвраћања пажње у суочавању са оним што је у суштини скривени светски рат и о корисном излазу из њега.
Драги пријатељи, морамо хитно да научимо да разумемо да су се времена променила.
Ратови који се тренутно воде у аналогном свету, односно физички ратови са тенковима, хеликоптерима, крстарећим
ракетама и слично, данас имају потпуно другу функцију.
Знаш ли које?
Ови конвенционални ратови који се тренутно воде углавном служе као оружје за одвраћање пажње
од стварног тајног светског рата, разумеш ли?
Сами ратови, добро размислите о ономе што говорим, сами ратови који се тренутно воде су диверзионе тактике
које служе да прикрију много већи рат који се одвија.
Ако успеју да вакцинишу цео свет овом генском терапијом, можете ли да разумете како то функционише?
Тренутни хибридни рат, с друге стране, заправо обухвата сваког последњег човека на овој планети.
Као што је ујак Бил (Гејтс) предвидео: "Само када свака особа под небом буде вакцинисана,
бићемо безбедни..." – знате, ујак Бил, Бил Гејтс.
– Дакле, скривени нападач се на то узда.
Он је то написао пре 120 година; имам то на писму.
Скривени нападач очекује да ћемо га препознати тек када буде прекасно, јер се тада сваки отпор може
шаховски матирати притиском на дугме уз помоћ дигиталне, безналичне технологије тоталног надзора.
Сада, у овим нашим данима, на овај дан одблокирања – како га данас зовем – Бог, као да, извлачи своју
најтежу, најоштрију стрелу, своје најмоћније оружје.
Које је то оружје? Да ли овде говоримо о физичком оружју?
Не, не, не. Не сада.
Видиш, хиљаде година су нас научиле да физичко оружје неизбежно води ка све горим ратовима и још смртоноснијем оружју.
Ми смо то научили.
И тако, истинска и једина заиста спасоносна оружја Божја су оружја духа.
Оружје речи. Најјаче што постоји под небом.
Истина, изговорена, на пример, али не као раније, као слаба или чак правно смртоносна људска реч – већ истина, изговорена у
складу са ефектима моћи и моћним аутентификацијама онтичке моћи.
Видиш ли разлику?
То значи да у овој најављеној завршној бици можемо користити само једно оружје.
Цео говор "Unlocking Day", који је преношен уживо у 53 земље, може се наћи на www.kla.tv/29017..
Размотајте црвени тепих, пустите химну.
Застава поносно вијори високо на небу – "Мир! Мир!" се често говори.
Више од 50 мртвих истовремено, хиљаде повређених жале због својих патњи.
Црни дим се уздиже ка небу, људи вичу за мир најјачим гласовима.
Као златно сунце на небосводу, желимо мир као наш коначни циљ.
Мир није далек циљ; мир је пут.
Мир, возило на којем се путује.
Мир, мир, мир почиње у мени.
Мир, мир, мир, то је Бог у мени.
Оно што влада дубоко у мом срцу постоји далеко изван логике и разума и манифестује се као заједнички мир у нама.
Ратови бесне на пет континената, људи гине сваки дан.
Није довољно, они почињу нешто ново – Северна Кореја, Русија или Иран.
Грло ми се стеже, пулс ми се убрзава. Колико још патње пре него што дође мир?
Твоја песница се стеже чврсто као камен. Еј, ако је у теби мир, биће мира.
Као златно сунце на небосводу, желимо мир као наш коначни циљ.
Мир није далек циљ; мир је пут.
Мир, возило на којем се путује.
Мир, мир, мир почиње у мени.
Мир, мир, мир, то је Бог у мени.
Оно што влада дубоко у мом срцу постоји далеко изван логике и разума и манифестује се као заједнички мир у нама.
Мир, мир, мир такође почиње у теби.
Мир, мир, мир, то је Бог у теби.
Овај мир ствара јединство са свима, чак и ако је то лудо, хеј, таква је моћ.
Мир, мир, мир почиње у мени.
Мир, мир, мир, то је Бог у мени.
Оно што влада дубоко у мом срцу постоји далеко изван логике и разума и манифестује се као заједнички мир у нама.
Мир, мир, мир почиње у мени.
Мир, мир, мир, то је Бог у мени.
Оно што влада дубоко у мом срцу постоји далеко изван логике и разума и манифестује се као заједнички мир у нама.
Мир, мир почиње у мени.
Мир, мир, то је Бог у мени.