Es uzaugu Beļģijā un aptuveni sešu gadu vecumā tiku pārdots slepkavnieciskam pedofilu tīklam.
Šajā tīklā mani izmantoja piecus ar pusi gadus.
Pieaugušie vīrieši, kas piederēja šim ekskluzīvajam klubam, tur bija dažādu iemeslu dēļ,
bet tur bija daudz alkohola, daudz narkotiku.
Un bērni bija prece, visaugstākā, visvērtīgākā prece, un tos galvenokārt izmantoja seksam.
Taču šajā klubā bija arī daži aristokrāti, kuriem arī patika nogalināt bērnus.
Un tad pienāca mana kārta. Mani vajadzēja nogalināt vienpadsmit gadu vecumā.
Es biju spīdzināts, jo kāds, kurš mani kādu laiku bija aizsargājis un pēc tam ļoti ļaunprātīgi izmantoja, bija beidzis ar mani.
Mani piesprādzēja pie kaušanas sola.
Tā bija melna no visu to bērnu asinīm, kas atradās manā priekšā.
Es tur biju dažas stundas.
Mans ķermenis ir pilns rētu. Un katra rēta man atgādina par šo brīdi.
Es domāju, ka mani nogalinās tāpat kā visus bērnus, kuri nebija pietiekami mīlēti, lai dzīvotu.
Un arī es tiktu aizmirsts. Un es nebiju gatavs mirt.
Kāds no šī tīkla pārstāvjiem mani mīlēja pietiekami, lai mani glābtu.
Spīdzināšana ilga dažas stundas. Šajā tīklā es biju piecus ar pusi gadus.
Šajā laikā mani izvaroja daudzas, daudzas, daudzas, daudzas reizes.
Man nav nekādu rētu, kas liecinātu par to, cik bieži mani izvaroja.
Bet es veicu aprēķinus. Parasti tas bija nedēļas nogalē, uz visu nakti.
Un es aprēķināju, ka mani izvaroja, patiešām izvaroja, apmēram sešas stundas nedēļā.
1716 izvarošanas stundas, pirms es sasniedzu divpadsmit gadu vecumu.
Es uzaugu ar norādījumiem, ko man deva cilvēks, kurš mani izglāba.
Tas mani atturēja no prostitūcijas un narkotikām un ļāva aizbraukt no valsts, no Beļģijas, kur tas viss notika.
Lai gan man nebija rētu, jaunībā es biju veidota kā seksa objekts, kas piesaistīja vīriešus, un
daļai no manis tas bija nepieciešams, lai dzīvotu.
Jo tas bija vienīgais veids, kā es varēju justies labi.
Un pret mani kā pret jaunu sievieti izturējās tik necienīgi un tik ļoti mani izmantoja.
Un tomēr visi bija gatavi vainot mani. Par to, ka esmu izlaidīga .
Lēts, kā saka, kurva. Visi šie vārdi, visi šie epiteti mani tik ātri nosodīja.
Un tad, kamēr es dziedinājos, es sapratu: nē, man ir jāizkļūst no šī modeļa, kurā man ir vajadzīga seksuāla uzmanība.
Man ir jāatbrīvojas no tā un jābeidz ļaut sev būt objektam. Es vēlos kļūt par atbrīvotu sievieti.
Un tā es esmu strādājis desmit gadus pēc desmit gadiem, lai izjustu visas sāpes par to, kas ar mani tika
darīts, visu nodevību, ka mani vecāki mani pārdeva.
Bērni ir visneaizsargātākie mūsu sabiedrības locekļi. Tāpēc veidosim sabiedrību, kurā bērni
ir drošībā, kurā bērniem ir kopiena ap viņiem.
Katrs bērns ir pelnījis drošību. Neviens bērns nav pelnījis to, ko piedzīvoju es un ko katru dienu piedzīvo miljoniem bērnu.
Diemžēl tā ir daļa no pašreizējās sistēmas.
Mums kā sievietēm ir tik liels potenciāls būt patiesi spēcīgām, iejusties visā, kas mums kā sievietēm nākas pārdzīvot.
Tas dod mums vairāk spēka nekā jebkurš cits. Visas sāpes, kas slēpjas aiz bezspēcības un pazemojuma, lai patiešām sajustu,
kas ar mani tika darīts, lai patiešām saprastu, ka tā nebiju es.
Lai dienas beigās es jūtos labi.
Es biju bērns. Es biju upuris. Tā nebija mana vaina.
Uzzini vairāk par Anneki Lukasu šajā intervijā.
Ievads Garets: Mūsu nākamais viesis ir no Ņujorkas. Anneke Lukasa, kuru viņas māte pārdeva kā
bērnu seksa verdzeni pedofilu tīklam Beļģijā.
Līdz 11 gadu vecumam Anneki katru dienu izvaroja vecāki vīrieši.
Daudzi no viņiem bija nozīmīgi Beļģijas politiķi. 11 gadu vecumā viņa vairs netika uzskatīta par
noderīgu tīklam, un gandrīz tika spīdzināta līdz nāvei.
Viņu no nāves izglāba vīrietis, kurš risināja sarunas ar par tīklu atbildīgajiem politiķiem.
Intervija Garets: Anneke, liels paldies par sarunu. Pirmais, kas mani patiesi aizkustināja, bija tas, ka tevi pārdeva tava mamma.
Man kā tēvam bija grūti saprast tās nozīmi. Kā jūs to apstrādājat?
Anneke: Tas ir process, kas ilgst visu mūžu. Jo, protams, mana mamma ir cilvēks, kurš man bija vistuvāk.
Es domāju, ka mēs visi pirmkārt un galvenokārt esam galvenie aprūpētāji. Arī viņa bija viena, un viņai biju es.
Un tad - ziniet, manai mammai nebija labi, varētu teikt, ka viņa bija garīgi slima, bet tā nekad netika diagnosticēta.
Es viņu raksturotu kā psihopāti, kā tas dažkārt notiek ar sievietēm.
Tāpēc viņa bija ārkārtīgi lipīga pret visiem vīriešiem.
Viņa uzvedās kā piecgadīga, dīvaini koķetējoša, seksualizēta meitenīte - pret visiem vīriešiem.
Viņa ļoti viegli pakļāvās sev. Es domāju, ka es biju viņas atspulgs.
Un man bija ļoti grūti būt viņas tuvumā, jo man nekad nebija vietas. Tā bija pilnīga projekcija.
Es biju vai nu kāda vāja, neizteiksmīga, neglīta meitenīte, kas bija viņu mazā palīdze, un tad es biju vai nu laba, vai slikta.
Bet īstais jautājums, kas jums sev jāuzdod, ir: "Kā kāds to var izdarīt? Kā pieaugušie šajā tīklā var tā rīkoties ar bērniem?"
Daudzi no viņiem bija vecāki. Un daudzi no viņiem, esmu pārliecināts, bija arī incestiski vecāki.
Nu, bija tā, ka mana mamma nebija emocionāli attīstījusies kopš aptuveni piecu gadu
vecuma. Tas bija laiks, kad nomira viņas mamma.
Tas radies no milzīgas traumas, kas, man jādomā, notika Beļģijā 1939. gadā, pilsētā, kas kara laikā bieži tika bombardēta.
Viņas tēvs bija kara gūsteknis koncentrācijas nometnē.
Ziniet, es domāju, ka viņai bija ļoti grūti pēc mammas nāves un citiem ģimenes locekļu nāves gadījumiem.
Pēc kara cilvēkiem bija pieejami tikai nedaudzi resursi, lai izārstētos no traumām. Tāpēc viņa tika nodota Beļģijas provincē,
viņa tika pilnībā nodota citiem. Varbūt cilvēki uzskatīja, ka viņa ir mazliet seksuāla, jo tā bija ļoti katoliska kopiena,
bet viņa tika nodota tālāk. Un es biju viņas galvenais upuris.
Garets: Ir tik grūti saprast šo domāšanas veidu, kad tu pārdod tur savu bērnu. Bet arī cilvēki, kas to spēj darīt.
Ir ļoti grūti atrast ceļu. Ka cilvēki ir spējīgi izdarīt kaut ko tik sliktu.
Cik jums bija gadu, kad sapratāt ļaunuma apmērus?
Jo ar to bērnam nekad nevajadzētu saskarties.
Anneke: Pareizi! Tīkls ir ļoti draudīgs. Un es, kā jūs teicāt ievadā, patiešām biju Beļģijas tīklā, kas darbojās kā mafija.
Taču to vadīja toreizējais aizsardzības ministrs.
Tas bija politiķis, kuram bija strauja karjera. Viņš divas reizes bija Beļģijas premjerministrs:
Pauls Vanden Boeynants. Es viņu pieminēju savā grāmatā.
Tas patiešām bija savienots tīklā ar..., tas bija vietējais tīkls, Beļģijas tīkls.
Kā zināms, Beļģija ir maza valsts. Tas bija mazs tīkls.
Taču, pateicoties sātanismam, viņi bija sazinājušies ar citiem, augstākstāvošiem
sātanistiem un vienmēr izmantoja bērnus kā preci.
Mani izmantoja jau no sešu gadu vecuma, kad pirmo reizi tiku pārdota.
Es kavējos, jo bērni no sātanistu ģimenēm parasti tiek ļaunprātīgi izmantoti daudz agrāk.
Sešu gadu vecumā es tiku ievietots tīklā, un mani ļaunprātīgi izmantoja Beļģijā.
Vai nu daži dižciltīgie, kuri bija ārkārtīgi vardarbīgi un sadistiski un kuriem nebija nekādu aizvainojumu nogalināt bērnus.
Tāpēc nav iemesla, kāpēc es to izdzīvoju.
Un tad deviņu gadu vecumā... tajos agrīnajos gados mani bieži ļaunprātīgi izmantoja
vīrieši, kuri bija indoktrinēti šajā sistēmā.
Patiesībā tā bija šantāžas sistēma. Vispirms viņus - ziniet, vispirms pārī salaulāja ar
jaunu meiteni, kurai bija apmēram 14 vai 15 gadi.
Iespējams, ka viņiem ir teikts, ka tas ir vecāks. Tas tika ierakstīts lentē. Tad arī sākās šantāža.
Un tad viņi nāca pie manis. 6 vai 7 gadu vecumā jūs, bez šaubām, esat ļoti mazs bērns.
Ikviens, kurš tur atrodas un šādi izvaro mazu bērnu - pat ja es viņu lūdzu. Mani mācīja, lai viņiem būtu ērti.
Taču arī tad nav šaubu, ka ir izdarīts noziegums.
Bet vienmēr bija vīrieši, kas teica: "Es to nedarīšu. Es to nevaru."
Taču tolaik es vēl nenojautu, cik dziļi šie vīrieši jau bija indoktrinēti un ka, kā saka,
visam ir vajadzīgs vīrietis. Tā viņi vienmēr saka.
Man vienmēr bija sajūta, ka cilvēki, kas mani ļaunprātīgi izmantoja, paši bērnībā ir bijuši ļaunprātīgi
izmantoti un ka viņi to atkārto no varas pozīcijām.
Šādā veidā viņi cīnījās ar savu bezspēcības un bezpalīdzības sajūtu, ko bija izjutuši vardarbības rezultātā.
Ar šo ļoti rupjo rīcību, kurā viņi jutās lieliski varas pozīcijā. Un, protams, lielākā
daļa izdzīvojušo nekļūst par noziedzniekiem.
Bet metode ir tāda, ka tā ļauj vai mudina cilvēkus, kuri ir gatavi kļūt par noziedzniekiem,
dalīties ar šo milzīgo, milzīgo pedofilijas noslēpumu.
Kā ievads, lai tie visi būtu kabatā. Un tas aptver... Garets: Vai jūs joprojām redzat dažus no šiem cilvēkiem Beļģijas
televīzijā vai laikrakstos, kas jūs ļaunprātīgi izmantoja?
Anneke: Skaties. Tas neaprobežojās tikai ar Beļģiju. Ar mani tirgojās Amerikas
Savienotajās Valstīs, Francijā, Šveicē, Itālijā.
Ziniet, deviņu gadu vecumā, var teikt, mani iedeva starptautiskam kontaktierim, kurš
mani aizveda uz Amerikas Savienotajām Valstīm.
Tas bija cilvēks, kurš ir ļoti labi pazīstams pasaules mērogā. Šajā laikā manā apziņā notika manipulācijas.
Tur es pavadīju gadu, ko es saucu par "varas sēdekli": Tā bija ļoti ietekmīgu cilvēku, sātanistu
grupa, tostarp slavenības, politiķi, karaliskās ģimenes.
Un, protams, jūs redzat šos cilvēkus, protams, es viņus joprojām redzu - pat ja lielākā daļa manu vainīgo jau
ir miruši -, jo viņi bija tik ievērojami. Viņi ir visur.
Garets: Tev tas ir neparasti. Redzēt to ar savām zināšanām par to, kas šie cilvēki patiesībā ir.
Kādas ir sajūtas, kad tos redzat? Droši vien tas ir muļķīgs jautājums, bet es varētu iedomāties "dusmas".
Anneke: Jā! Man gribas tos nosaukt. Ko es nevaru darīt.
Man tas ir pilnīgi skaidrs: ja es to darītu, es būtu miris. Mana ģimene tiktu nogalināta. Tāda ir mana ziņa.
Uzzināju, ka mana galvenā noziedznieka ģimene vada savu slepeno dienestu.
Šķiet, ka kaut ko no tā es jau esmu piedzīvojis.
Tie ir visi cilvēki, kas ir parādījušies manā dzīvē un kas ir apmācīti šādā veidā.
Mani apmācīja par spiegu. Tāpēc es to atpazinu.
Bet vēstījums bija ļoti skaidrs, savā veidā viņi man lika saprast, ka draudi vienmēr ir šādi:
"Ja pieminēsi šīs personas vārdu, tu esi miris.
Un es domāju, ka daudzi izdzīvojušie, tāpat kā es, būtu gatavi atdot savu dzīvību par šo mērķi, ja tas būtu tā vērts.
Taču vienmēr ir jāizvērtē, ko drīkst un ko nedrīkst izpaust. Tas mani ļoti sadusmo.
Mani ļoti sadusmo arī tas, ka lielākā daļa cilvēku tic stāstam, ka šie ir brīnišķīgi
cilvēki, kuri ir jāaizstāv, lai viņus varētu redzēt.
Garets: Protams, es atceros; kā bērns Lielbritānijā. Beļģijā tika atklāts milzīgs pedofilu tīkls.
Par šo notikumu šeit, Apvienotajā Karalistē, tika rakstīts lielākajos laikrakstu virsrakstos.
Vai tas bija saistīts ar tīklu, kurā darbojāties? Vai arī tas vienkārši bija gadījums,
kad cilvēki nedaudz pietuvojās patiesībai?
Vai dodam viņiem dažus mazāk nozīmīgus pedofilus, lai mazliet remdētu viņu slāpes, kamēr mēs aizsargājam lielos vārdus?
Anneke: Beigās tieši tā arī notika. Tas, uz ko jūs atsaucaties, ir kļuvis pazīstams kā "Dutroux lieta".
Es gribētu parādīt savu grāmatu . Tajā es rakstu par "Dutru lietu". Tas ir ļoti cieši saistīts ar manu dzīvesstāstu.
Būtībā tas ir tas pats tīkls. Mēs par to dzirdējām 1996. gadā, kad tika atrasti bērnu līķi.
No cietuma tika izglābti divi bērni.
Kāds suteneris no šī Beļģijas tīkla bija sācis nolaupīt bērnus.
Tas bija ļoti neparasti, viņš tika noķerts.
Bērni bija miruši viņa aprūpē, jo vairums suteneru iefiltrējas ģimenēs, paņem bērnus un atved viņus atpakaļ uz mājām.
Es pats biju mācījies skolā, tāpēc bija daudz vieglāk. Mani nemeklēja vecāki. Mani vecāki bija iesaistīti,
tāpat kā lielākā daļa vardarbībā cietušu bērnu vecāku.
"Dutru lieta" bija domāta, lai uzkurinātu situāciju. Marks Dutru bija suteneris.
Un kas notika tālāk: tas kļuva par ļoti lielu strīdu - visā pasaulē.
Viņi runāja par tīklu, par to runāja cilvēki visā pasaulē, un tas, kas notika, bija neparasti.
Šajā gadījumā... Pagāja 8 gadi, līdz lieta nonāca tiesā.
Vairāki izdzīvojušie ieradās kā liecinieki un sniedza liecības.
To pārbaudīja, divreiz pārbaudīja daži patiešām labi policijas darbinieki, kriminālizmeklētāji.
Viņi atrada līdzības, lietas, kuras šie izdzīvojušie nevarētu zināt, ja viņi nebūtu bijuši tur.
Tajā laikā es nebiju Beļģijā. Es gandrīz neko nezināju par "Dutroux lietu", pirms pirmais tiesnesis,
pirmais atbildīgais par lietu, jau bija atstādināts.
Sakarā ar iespējamo partejiskumu, kas tolaik izraisīja balto gājienus.
Visi Beļģijas iedzīvotāji bija satraukti, jo upuri bija bērni.
Viņi visi bija ģērbušies baltā, lai uzsvērtu bērnu nevainību.
Taču astoņus gadus vēlāk notika milzīgs, masveida, masveida mēģinājums šīs zināšanas izdzēst.
Visas liecinieku liecības tika anulētas; izņemtas no lietas.
30 cilvēki, kuriem bija kāda veida pierādījumi saistībā ar plašāku tīklu, nomira.
Lietā tika noklusēti daudzi svarīgi apstākļi.
Tika izveidota jauna datne, lai atspoguļotu citu gadījumu.
Kad 2004. gadā sākās tiesas process, tajā bija tikai Marks Dutru.
Un tad bija vēl viens cilvēks, kurš bija vistuvāk, bet atradās nedaudz augstāk tīklā.
Tas bija Mišels Nihuls. Par Mišelu Nihulu es plaši rakstīju savos memuāros.
Jo tas sākās, kad es tur biju. Es tur biju no 1969. līdz 1974. gadam.
Es daudz laika pavadīju kopā ar Mišelu Nihulu. Viņš bija sava veida starpnieks, starpnieks
visam. Beigu beigās viņš šajā lietā izstājās.
Un Marks Dutru tika notiesāts uz mūža ieslodzījumu.
Kādā brīdī viņš pat izbēga no cietuma.
Tagad viņi cenšas viņu noķert un atbrīvot. Tas ir patiešām pārsteidzoši.
Tas ir tāpat kā sātanisti, kas saka: mēs to varam izdarīt. Mēs varam uzvarēt.
Un... (tiek pārtraukts) Garets: Jā, tas ir gandrīz izsmiekls.
Anneke: Tieši tā. Izsmiekls! Manuprāt, tas ir liels sātanistu rituāls, kad viņi izsmej upurus.
Izsmiekls par ikvienu, kas... Arī upuri tika, arī izdzīvojušie tika ārkārtīgi izsmieti un
apsmieti. Un, protams, tas turpinās un turpinās.
Garets: Protams. Tas ir veids, kā viņi var vēl vairāk valdīt pār tevi un likt tev justies bezpalīdzīgam.
Um...Jo jūs esat rakstījis par savu pieredzi, runājiet par savu pieredzi.... Vai pēc tam ar jums sazinās cilvēki,
kuriem ir bijusi līdzīga pieredze citās valstīs, tīklos vai, piemēram, Apvienotajā Karalistē, Vācijā vai citur?
Anneke: Jā, paldies. Tas ir tas, ko es faktiski daru visu dienu.
Es strādāju kopā ar citiem izdzīvojušajiem. 2016. gadā mans stāsts kā ugunsgrēks izplatījās internetā.
Esmu publiski redzams kopš 2013. gada. Ar mani ir sazinājušies daudzi, daudzi citi izdzīvojušie.
Es strādāju kopā ar viņiem. Esmu piedzīvojis vairāk nekā 30 gadu dziedināšanas pieredzi,
kas, protams, turpinās līdz pat šai dienai.
Bet, ņemot vērā apstākļus un veidu, kā man ir bijusi privilēģija patiešām koncentrēties uz dziedināšanu, es ar to dalos.
Lai gan tā ir, es runāju arī ar cilvēkiem visā pasaulē. Patiesībā tā vairāk ir rietumu pasaule.
Es daudz strādāju ar cilvēkiem no Anglijas un Britu Sadraudzības valstīm, kā arī, protams, no Eiropas, gandrīz visas
Rietumeiropas un, protams, Amerikas Savienotajām Valstīm.
Šim tīklam visur ir līdzības.
Ir nelielas atšķirības bērniem, kuri nāk no militārpersonu ģimenēm.
Taču manipulācijas ar apziņu visur ir līdzīgas. Prāta kontroles treniņi visur ir līdzīgi.
Katra bērna paredzētais lietojums atšķiras atkarībā no pakāpes.
Tas ir atkarīgs no viņu ģimenēm. Taču tīkla darbībā ir lielas līdzības.
Esmu iemācījies, ka mazāki tīkli, piemēram, Beļģijas tīkls, ir savstarpēji saistīti.
Ar slepeno biedrību vai kādas citas organizācijas starpniecību viņu pilsētā ir daži ietekmīgi cilvēki, un viņi var kontrolēt
vai traucēt izmeklēšanu, ja viņiem tas ir nepieciešams.
Tur ir tiesnesis, tur ir advokāts, tur ir kāds... policijas priekšnieks vai kas tamlīdzīgs.
Ir ārsti. Un tad viņi bieži sazinās ar vēl ietekmīgākiem cilvēkiem pasaulē caur saviem bērniem.
Un tā viņi aizsargā savu amatu vai reputāciju, vai arī viņi paaugstinās, lai ko viņi vēlētos, patiešām!
Neatkarīgi no viņu centieniem un ambīcijām.
Jūs noteikti varat kaut ko sasniegt, ja esat daļa no šī tīkla visā pasaulē. Un tas notiek uz daudzu bērnu rēķina.
Garets: Man šķiet, ka jums ir seminārs "Spēka maiņa". Vai varat mums pastāstīt kaut ko par to?
Anneke: Jā, paldies. Tas ir tas, kas rakstīts manā tīmekļa vietnē.
Es 10 gadus strādāju Ņujorkas cietumos.
Es nodibināju bezpeļņas organizāciju, lai ieviestu jogu cietumos.
Un es sāku mācīt jogu no paša sākuma. Tas bija 2000. gados.
Es vienmēr esmu izmantojusi jogu kā dziedināšanas metodi, bet man bija ļoti grūti to pielietot, jo tā tika mācīta.
Tāpēc es vienmēr esmu domājusi: ja tu gribi būt pakalpojumu sniedzējs, skolotājs, terapeits, ir
veids, kā strādāt ar cilvēkiem, kas nav lietderīgs.
Un es esmu redzējusi daudz šādu nelietderīgu uzvedību - gan no terapeitu, gan jogas skolotāju, gan citu cilvēku puses.
Tāpēc es strādāju, apgūstot šīs programmas cietumā.
Esmu strādājusi pie tā, lai atrastu metodi, kas ļauj man patiešām pilnībā būt klāt; horizontālā līmenī. Jo
mēs visi esam aicināti piedalīties šajā varas struktūrā.
Tātad mums visiem tiek prasīts pabeigt skolu un tad spēlēt savu lomu.
Un, ciktāl mums ir nepieciešams šis statuss un stāvoklis, mēs varam noslēpt savas traumas un
nostādīt sevi augstāk par cilvēkiem, ar kuriem strādājam.
Un, protams, daudzi terapeiti dara to pašu.
Mana pieredze liecina, ka, jo vairāk specializējaties, jo biežāk tas notiek.
Tāpēc katram pakalpojuma sniedzējam pašam ir jāskatās uz sevi, uz psiholoģiju, kā viņš neapzināti piedalās varas struktūrā.
Kam tu dod savu spēku un uz ko tu skaties no augšas?
Un, ja tu vari pieņemt, ka runa patiešām ir par neatrisinātu traumu, ka tad, kad tu uz kādu raugies un atsakies no savas
varas, tu uzcel kādu uz pjedestāla, tad tu raugies uz autoritāti no savas bērnības, ar kuru tev ir neatrisinātas problēmas.
Un, ja jūs uz kādu skatāties no augšas un nosodāt viņu, tad jūs uz viņu raugāties negatīvi.
Un tas ir saistīts ar dažām jūsu daļām, kuras jūs vēl neesat īsti pieņēmuši.
Tātad tas ir priekšnoteikums un beznosacījumu modelis. Tātad šis seminārs ir 10 nedēļu tiešsaistes seminārs katrai klasei.
Un es domāju, ka tas ir... Es to esmu darījis. Patiesībā esmu apceļojis pasauli, mācot noteiktus
terapeitus, kuri patiešām ļoti paļaujas uz šo informāciju.
Kad uzdodat šo jautājumu, tas padziļina dinamiku un to, kā tā saistīta ar traumu.
Secinājums Garets: Liels paldies. Liels paldies, ka pievienojāties mums! Bija fantastiski ar jums
sarunāties, lai gan šī tēma ir tik briesmīga, cik tā ir.
Runājot ar jums par to... Jūs to atklājat un palīdzat citiem cilvēkiem, kuri ir tādā pašā situācijā.
Tas zināmā mērā joprojām ir pacilājoši. Vai jūs saprotat, ko es domāju?
Es ceru, ka cilvēki mājās nedomās, ka es runāju muļķības, bet man joprojām ir uzmundrinoša sajūta runāt ar jums, jo jūs... Jūs
esat piedzīvojis tik briesmīgas lietas, bet jūs visu pārvēršat.
Kā jūs sakāt par savu darbnīcu, jūs pārnesat varu, un tas ir fantastiski!
Anneke: Jā, paldies.