Dobrodošli, gospodine Wolski.
Hvala vam na pozivu od KlaTV-a.
Da, rado. Ovaj intervju vodimo na vrlo pamtljiv dan, godišnjicu 9. novembra.
Prošlo je tačno 35 godina od pada Berlinskog zida 1989. godine.
Vi ste autor nekoliko vrlo zanimljivih knjiga o ovoj temi, koje se također mogu pronaći na vašoj web stranici.
A prije nego što počnemo, prvo ćemo vas predstaviti našim gledaocima.
Michael Wolski je rođen u Saskoj 1952. godine i odrastao je u Istočnom Berlinu.
On je otac troje djece.
Godine 1970., nakon završetka srednjoškolskog obrazovanja, diplomirao je ekonomiju,
specijalizirajući se za vanjsku trgovinu.
Od 1974. godine nadalje, gospodin Wolski je radio u vanjskoj trgovini u DDR-u.
Od 1986. do 1990. bio je službenik za vezu za vanjsku trgovinu NR Njemačke u uredu američke korporacije
u Međunarodnom trgovačkom centru u Istočnom Berlinu.
U decembru 1989. preuzeo je zadatak osnivanja prodajne kompanije u Istočnom Berlinu u ime grupe.
Ova naredba je ponovo otkazana u januaru 1990. godine.
Početkom 1991. godine gospodin Wolski je prebačen u Moskvu.
Tamo je bio osnivač i rukovodilac predstavništva grupe u SSSR-u i svjedočio je raspadu Sovjetskog Saveza i transformaciji Rusije.
Godine 1998. vratio se u Berlin i radio kao konsultant za ruske kompanije.
Od 2006. do 2012. godine bio je osnivač i direktor Njemačko-bosanske poslovne asocijacije u Sarajevu.
Michael Wolski je u penziji od 2014. godine.
On je autor pet knjiga o padu Berlinskog zida.
U našim uspomenama i u medijskim izvještajima pad Berlinskog zida 1989. godine uvijek se prikazuje kao mirna revolucija,
kao rezultat nezadovoljstva stanovništva NR Njemačke.
Mnogi ljudi misle na mir i demonstracije.
A u vašoj knjizi "1989. Pad Berlinskog zida: pregled nakon 35 godina", vi, kao savremeni svjedok, opisujete pad
Zida kao događaj koji je bio pažljivo isplaniran i sproveden.
Šta te navodi na to?
Da, kao što sam ranije naveo u svom CV-u, radio sam u predstavništvu američke korporacije u Istočnom
Berlinu od 1986. do 1990. godine, gdje sam pomogao u razvoju poslovanja korporacije u DDR-u.
A kada je Berlinski zid pao u novembru 1989. godine, šef iz Švicarske kompanije koja je upravljala uredom
došao je u decembru i rekao: "Mike, imaš poseban zadatak."
Osnovat ćemo podružnicu za prodaju u DDR-u, kao što smo to učinili u Poljskoj, Češkoj i Mađarskoj.
A tvoj je posao da, takoreći, pokreneš ovu osnovu i obaviš potrebne pripreme, poput kontaktiranja advokata,
odlučivanja o imovini i broju ljudi koji će biti uključeni.
A sada je bilo samo nekoliko dana do Božića.
Počeo sam ovo i zatim sam želio održati razgovore s nadležnim osobama odgovornim za svaku fazu rada početkom januara.
A onda je 9. januara 1990. stigao telefonski poziv i rečeno je da sve obustavimo. Nećemo osnivati podružnicu.
Naše poslovanje će biti preneseno na njemačku podružnicu.
U Saveznoj Republici Njemačkoj, u Neussu, bila je ogromna kompanija.
I to me je iznenadilo. I pitao sam, da, zašto se ukida?
A onda mi je šef rekao: da, dobili smo upute iz SAD-a da više neće biti DDR-a.
To je bilo 9. januara 1990.
A ako pogledamo unazad u historiju, tek 13. februara 1990. godine četiri saveznika i dva njemačka ministra vanjskih poslova sastali
su se i odlučili započeti razgovore o njemačkom ujedinjenju.
To znači da je najviše rukovodstvo već unaprijed znalo ishod.
Zanimljivo je da je, čak i prije nego što je došao 13. februar, bilo drugo pozivanje na kojem su mi rekli da sve
mora biti završeno do 30. juna 1990., tj. integracija poslovanja DDR-a u zapadnonjemačku podružnicu.
Da, a onda smo u maju saznali da monetarna unija počinje 1. jula.
A svako ko još uvijek govori o slučaju prilično je naivan, mislim.
Ali to postavlja pitanje: ko je zapravo želio da Zid padne?
Pa, kad sam bio u Moskvi, razgovarao sam s mnogim ljudima koji su bili prilično upućeni.
Na primjer, bivši članovi KGB-a koji su otpušteni nakon pada komunizma.
Dakle, Sovjetski Savez se raspustio, monopol u vanjskoj trgovini je pao, i pojedinačni kombinati su
sada mogli obavljati izvozne i uvozne operacije.
I tako se dogodilo da su u tim odjelima za vanjsku trgovinu kombajna, u koje sam sada morao putovati umjesto u trgovačku
kuću u Moskvi, bili ljudi koji su tečno govorili njemački.
I onda, pa, moj ruski i engleski nisu bili baš profesionalni, pa su me pitali: odakle si?
A s Michaelom Wolskim na posjetnici, nije bilo tako jasno prepoznatljivo kao Fritz Müller ili nešto slično.
I kad sam to rekao, iz DDR-a, lice mu se razvedrilo:
Bio sam također pet godina u DDR-u. Tečno sam govorio njemački i znao sam da on nije bio u vojsci, jer su
oficiri u DDR-u služili najviše tri godine. A oni iz drugih oružanih snaga bili su tamo malo duže.
A onda je bilo nekoliko zanimljivih razgovora, tokom kojih su mi rekli mnogo o DDR-u što
nisam znao o strukturama vodstva i odnosima moći.
Pa, tada sam mnogo čitao, knjige sovjetskih političara, diplomata, agenata tajnih službi i tako dalje.
I polako je slika postajala jasnija da je ovo zapravo bio događaj skriven iza dimne zavjese,
a ta dimna zavjesa se zvala Mirna revolucija.
Zanimljivo je da je početkom 2015. godine bilo tri publikacije koje su bacile svjetlo na tu temu.
Prvo je bilo da je 2. novembra 2014. u Der Spiegelu objavljen članak u kojem se navodi da su
Gorbačov i Ševardnadze željeli da Zid padne ranije.
Oni dvoje su otišli da vide Ericha, koji je bio u Berlinu na konferenciji...
Kada je to bilo?
To je bilo 1987. godine. 28. ili 29. maja 1987. posjetili su Ericha Honeckera i rekli mu da Zid više ne odgovara
slici ujedinjene Evrope koju je Gorbačov njegovao, niti se uklapa u proces razoružanja, te da bi ga trebao srušiti.
I onda je Erich, da tako kažemo, ustao na sto i rekao ne.
Što je bilo vrlo drsko, jer je Erich također znao da tenkovi neće doći, kao što su došli u Prag 1968.
godine, ako ne biste uradili ono što je Moskva željela.
I onda su njih dvoje otišli.
Zanimljivo, 14 dana kasnije Reagan je bio u Zapadnom Berlinu i govorio je na zapadnoj strani Brandenburške kapije.
I onda je, kao što možete vrlo jasno vidjeti na slici, bila poznata izjava gospodina Gorbačova: "Srušite ovaj zid!"
Dakle, nije rekao Honecker, nego Gorbachev.
Dakle, znao je ko je bio zadužen.
A pošto se to nije dogodilo, 1989. godine je provedena tajna sovjetska operacija.
A ovo je opisano u knjizi pod nazivom Operacija Lutsch, koja je objavljena krajem 2014. ili početkom 2015. godine, a napisao
ju je tajni agent vojne obavještajne službe DDR-a, koji je opisao kako je Pao zid i kakve su pripreme preduzete unaprijed.
I treća tačka su bili događaji u Mađarskoj, sa rušenjem graničnih utvrda 1989. godine, gdje se održao ovaj sastanak, ovaj
piknik, na kojem je gotovo 700 građana DDR-a iskoristilo priliku i putovalo preko Austrije u Saveznu Republiku.
Uzbudljivo. Imate li još primjera događaja za koje smatrate da su se odvijali kao da su iz filmskog scenarija?
Naravno, još je bilo nekoliko događaja.
Kada sada pogledate 9. novembar, kako je taj dan bio strukturiran, kako se odvijao, sve je to u slikama s
kojima smo svi upoznati, ali s drugačijom interpretacijom.
Također sam to spomenuo u knjizi, da je, na primjer, ono što bismo mogli vidjeti kasnije, kada Schabowski pročita
svoj tekst, da je nešto nedostajalo u tom tekstu, ali je Egon Krenz to dodao, da je postojao period blokade.
Hoćemo li to na trenutak poslušati?
...danas smo odlučili uvesti propis koji će omogućiti svakom građaninu NR Njemačke da napusti
zemlju preko graničnih prijelaza NR Njemačke.
Za odjel za štampu ministarstva, Vijeće ministara je odlučilo da ovaj prijelazni aranžman stupi na snagu dok
Narodna komora ne donese odgovarajuću zakonsku regulativu.
A ovaj tekst koji je pročitao ima obavijest o ograničenju.
I to je trebalo biti objavljeno na radiju tek u pet sati ujutro sljedećeg dana.
I ovo ograničenje je ukinuto, pa ako postoji duža verzija, on sjedi, pretražuje i gleda i kaže da je nekako imao osjećaj
da nešto slično mora postojati, ali to nije mogao pronaći.
To je izazvalo navalu na granične prijelaze.
I to je također bila operacija organizirana od strane sovjetske vojne obavještajne službe.
Sada, pitanje koje su se mnogi građani DDR-a tada postavljali. Zašto nije pucano?
Da, to je sljedeća tačka.
Dakle, početkom 1989. godine na granici je došlo do smrtonosne razmjene vatre.
Tada je mladi Chris Geffroy upucan i ubijen u Berlinu, što je, naravno, bila apsolutna katastrofa
za Ševardnadzea i Gorbačova i njihove politike.
Međutim, budući da je zapadna granica NDR-a bila pod suverenitetom Varšavskog pakta, u aprilu su je najavile
granične trupe NDR-a, ali je Varšavski pakt odlučio da se na zapadnoj granici više neće koristiti vatreno oružje.
To je bilo 12. aprila.
To znači da su od tog trenutka nadalje graničari bili vidljivo na dužnosti s pištoljima-mitraljezima, ali bez municije.
I samo su oficiri imali municiju za svoje lično vatreno oružje.
To znači da je od tog trenutka nadalje već bilo jasno da će ovaj granični režim doći kraju.
Naravno, to nije bilo poznato; bilo je strogo tajno.
Jer bi tada već bilo navaljivanja na granicu.
Da, ali nisu bili samo vojnici NDR-a.
Ljudi su se također pitali gdje su svi ruski vojnici, koji su bili posvuda u DDR-u.
Da, i to je bilo planirano mnogo unaprijed za ovaj događaj 9. novembra.
Dakle, 7. novembar je bio najvažniji politički praznik u Sovjetskom Savezu, Velika oktobarska socijalistička revolucija.
Tada je bio oktobar jer su imali drugačiji kalendar.
A te proslave su uvijek trajale dva dana, pa su 7. i 8. novembar bili državni praznici u Sovjetskom Savezu, dvostruki praznik.
I u tom trenutku sovjetski vojnici su bili smješteni.
U DDR-u su ionako smjeli izlaziti samo u grupama; nije im bilo dozvoljeno izlaziti pojedinačno, a ti
su vojnici bili zatvoreni u kasarni do 13. novembra.
I postojao je još jedan razlog za to.
Svake godine između 300 i 400 sovjetskih vojnika dezertiralo je.
Mnogi su željeli ići na istok, željeli su ići kući, a neki su željeli ići na zapad.
A budući da je 3. ili 4. augusta 1989. sovjetski vojnik u bijegu, tj. dezertir, ubio istočnonjemačkog graničara na zapadnoj
granici, postojao je svaki razlog da ih strpaju u zatvor.
Jer da je granica bila otvorena, sovjetski vojnici bi se mogli pomiješati s masom,
naoružani oružjem, i mogli su izazvati krvoproliće.
Naravno, bilo je još nekoliko tačaka.
Najviši sovjetski predstavnik, politički predstavnik u DDR-u, bio je ambasador.
I to je također moglo pokrenuti raspoređivanje sovjetskih vojnika za zaštitu državne granice.
Baš kao i 1953. godine, tadašnji visoki povjerenik u NR Njemačkoj, Semjonow, također je naredio
sovjetskim vojnicima da 17. juna upotrijebe vatreno oružje.
To nije urađeno u Moskvi, već u Berlinu.
I da bi se isključio svaki rizik, jer je bilo poznato da je vrhovni komandant sovjetskih vojnika ovdje u DDR-u
bio, recimo, teško procjenjiv, sovjetskom ambasadoru je ili data tableta za spavanje ili ju je on sam popio.
U svakom slučaju, te večeri nije reagovao.
I tako jedina osoba koja je mogla dati naredbu nije bila tamo.
Da, i rukovodstvo, tj. Honecker i društvo?
Pa, to su imali noću, kad je to postalo poznato... Bilo je još nešto, još je bio taj sastanak Centralnog komiteta.
Sjednica Centralnog komiteta, koja se održavala istovremeno sa Schabowskim govorom, trebala je završiti oko 18 sati.
Ali su tamo ljudi koji su očigledno bili upućeni od strane sovjetske vojne obavještajne službe ili vojne
obavještajne službe NR Njemačke produžili sastanak.
Dakle, rekao si da ni to ne možeš razdvojiti, imaš toliko problema.
I tako su dopustili da sastanak traje do 20:40.
To je bio upravo trenutak kada je Schabowski rekao da će to stupiti na snagu odmah, i ljudi su počeli hrliti
prema graničnom prijelazu, konkretno na Bornholmer Strasse.
I to je tada objavljeno na televiziji, prvo na istočnonjemačkoj televiziji, zatim na zapadnonjemačkoj televiziji.
I eto ih u Centralnom komitetu, sjede kao da su u izolacionom odjelu, da tako kažem.
U to vrijeme nije bilo mobilnih telefona, pa niko nije mogao da se igra i viče: "O, šta se sad desilo?"
Ne, ne. I tek su o tome saznali oko 22 sata.
Ministarstvo odbrane NDR-a nalazilo se u Strausbergu, a ne u Berlinu.
I tako su se odvezli tamo, a nakon 20:40 stigli su u Strausberg oko 22 sata, i tada je vijest počela kružiti.
Ali Sovjeti su imali prst u tome, pa su odbačene ideje o možda raspoređivanju prvih motorizovanih pješadijskih divizija.
Uzbudljivo. Michael
A ako se sada pojave pitanja, ali bilo je mirnih revolucionara, naravno da ih je bilo, jer su bili pripremljeni.
Dakle, to je bilo od sovjetske vojne obavještajne službe, ne od Stasia ili KGB-a, nego i od zapadnih službi, tako da
su ljudi izašli na ulice, protestovali, stavljali svijeće u prozore i tako dalje, tako da je to već postojalo.
Uostalom, kasnije je bilo potrebno ispričati priču o mirnim revolucionerima.
I ne bi moglo biti samo troje ljudi koji stoje i kažu: "Evo, ovo su bili trojica mirnih
revolucionara", jer to ne bi baš dobro funkcioniralo.
Dakle, to je morao biti masovni pokret, i to teritorijalno, ne samo u Leipzigu i Berlinu, nego i u
drugim gradovima gdje su se te demonstracije održavale.
Uzbudljivo. Dakle, da sažmemo ono što smo do sada rekli, jer danas vidimo istu stvar: desetine hiljada ljudi
izlaze na ulice ponedjeljkom da demonstriraju, baš kao i tada.
Sada kažeš da je sovjetsko rukovodstvo u suštini planiralo pad Zida i iskoristilo te demonstracije.
Konačno, sugerisali ste da su i zapadne obavještajne agencije također igrale aktivnu ulogu.
Dakle, jesam li dobro razumio da Istok i Zapad, koji su službeno bili neprijatelji, sada zajedno rade na nekom planu?
Mislim da. Možeš vidjeti da je ova zajednička nit prolazila kroz historiju od 1917., 18.
Sada postoji bezbroj knjiga koje dokazuju da je ova saradnja postojala.
Veći dio toga bio je u ekonomskoj sferi, ali dio je bio i u političkoj sferi, pa su svakako postojale
redovne konsultacije između službi saveznih država.
Fascinantno. Dakle, postojali su mostovi između Istočnog i Zapadnog bloka?
Rekao bih da. Pa, radio sam na takvom mostu. To je bilo u trgovini.
GDR je bio vrlo zainteresovan za privlačenje ovih američkih korporacija.
Kada su ove američke korporacije stigle 1985. godine, sigurno su već nešto znale, jer su došle u isto
vrijeme i željele zaposliti građane Istočne Njemačke.
Mogli su tada dovesti svoje ljude sa sobom, mogli su tražiti ljude u Zapadnom Berlinu i mogli su koristiti strane
trgovce koje je organizirao Međunarodni trgovački centar.
I oni su željeli potonje.
Ali oni nisu bili tamo, pa je morala biti pokrenuta potraga, jer su ti ljudi trebali zapadni pasoš.
Dakle, morali su proći kroz cijelu mlinu DDR-a, da tako kažemo, kako bi postali putni kadrovi.
I onda su mi prišli i bio sam zainteresovan za posao, pa sam rekao da.
A onda sam početkom 1986. godine, u aprilu, počeo ovaj posao.
Ali, ako se sjećamo, bilo je još nekoliko mostova.
Dakle, Angela Merkel potiče iz porodice ministara.
A pastor, gospodin Kassner, imao je centar za obuku teologa u Templinu.
Teholozi iz Zapadne Evrope također su bili redovni gosti tamo.
I vjerovatno su već bacili oko na Angelu.
Ko zna. Ali zvuči kao da ovdje djeluje neka vrsta agende.
Dakle, to nije plan koji je smišljen tek jučer, zar ne? Pa koliko dugo se na tome radi?
Mislim da. Ne moramo se sada detaljno vraćati na Karla Marxa.
Ali, proletarci svih zemalja, ujedinite se! To vrijedi samo ako su kapitalisti svih zemalja
ujedinjeni, jer su proletarci ovisni o kapitalistima.
Ali onda je 1917. godine došlo do Oktobarske revolucije, i od tada je objavljen niz knjiga, posebno iz Sjedinjenih
Američkih Država, koje detaljno opisuju vezu između Wall Streeta i boljševičke revolucije, na primjer Anthonyja Suttona.
Također je opisano kako su Trotsky i Lenin, opremljeni finansijskim sredstvima, jedan od osnivača
Federalnih rezervi, a drugi od njemačke Abwehr, otputovali u Petrograd kako bi tamo potaknuli revoluciju.
Neki zato što su vidjeli da je zemlja zrela za promjenu, naime američki bankari, koji su željeli staviti zemlju pod svoje
okrilje, da tako kažemo, i Lenjin zato što je bio potreban da se osigura prekid vatre, koji je kasnije postao
mirovni sporazum, i da se Njemačka oslobodi od drugog fronta.
Dakle, to znači da je sklopljen Brest-litovskijski sporazum i da se Njemačka povukla iz
te Entente saveznika – uh, Rusija se povukla.
U to vrijeme to je još uvijek bilo Rusko Carstvo; Sovjetski Savez je osnovan tek u decembru
1922. godine, ali to je bila prijelazna faza.
I u to vrijeme Amerikanci su doveli čovjeka koji je već poznavao Lenjina i sklopili s njim
prve sporazume. Taj čovjek bio je Armand Hammer.
I sve do svoje smrti 1990. godine, neposredno prije smrti, bio je veza između američkog kapitala i Politbiroa.
I svi ti veliki uvozni projekti Sovjetskog Saveza, koji su uključivali tvornice, hidroelektrane, ali i sporazume o
zemljištu i zakupu tokom Drugog svjetskog rata, sklopljeni su pod njegovim pokroviteljstvom, da tako kažemo.
Oh, i usput, Armand Hammer je tokom godina bio milijarder.
Njegov otac je bio osnivač Komunističke partije, suosnivač Komunističke partije Sjedinjenih Američkih Država.
I, naravno, bio je i dobitnik Ordena Lenjina.
Jasna veza između ta dva bloka, mora se reći.
Ali sada, još jednom, jer vjerujem da je to ključno za ono što se danas događa, pogledajmo unazad.
Rekao si da je FED, odnosno Federalne rezerve, najvažniji finansijski oligarhi
zapadnog svijeta, inicirao Oktobarsku revoluciju.
Da.
Dakle, oni su tamo sigurno imali vrlo jasne finansijske interese?
Pa, svakako. Interes je bio u dominaciji nad Rusijom.
Ali to ne biste mogli učiniti direktno.
Pa su to pokušali, bila je to građanski rat, u kojem su također sudjelovali američki, britanski i japanski borci.
Ali je zemlja jednostavno bila prevelika.
I to je ono što su tamo pokušali učiniti, uspostaviti režim koji je ovisio o njima, ali koji svijetu nije bio poznat.
Nitko ne bi pomislio da su ovi ruski komunisti u početnoj fazi zapravo bili financirani od Zapada, a kasnije kontrolirani.
To je također razlog zašto mnogi ljudi ne mogu shvatiti da je Sovjetski Savez rasformirao vlastiti sistem.
Dakle, pad Berlinskog zida je praktično bio popuštanje stiska nad socijalističkim zemljama Evrope.
Zatim povlačenje sovjetske vojske, koje je trajalo do 1994. godine, a zatim i sam raspad Sovjetskog Saveza.
A kada je Gorbachev stupio na dužnost, to je lijepo opisao perestrojkom i glasnošću.
Perestrojka znači restrukturiranje, a glasnost znači transparentnost. I upravo to je on želio restrukturirati.
A ono što smo potom doživjeli bilo je da je iz toga nastala oligarhijska kasta, a ovaj Politburo i
stranka, sa svim svojim strukturama, odjednom su nestali.
I klasna borba koju smo tada imali mutirala je u klimatsku borbu.
U redu, to nas dovodi do danas, mislim.
Da, da.
To bi bilo moje sljedeće pitanje.
Opisali ste kako je kroz historiju Rusije ili Sovjetskog Saveza uvijek postojao utjecaj velikih finansijskih oligarha.
Pa, a danas?
Michael Wolski:] Pa, mislim da su i dalje budni, ali nisu vidljivi na taj način.
A čime su nas bombardirali do 1990. u Istočnom bloku bila je radnička klasa, klasna borba, proletarci svih
zemalja ujedinite se – sve prazne fraze koje su sada zamijenjene drugim praznim frazama.
I to postavlja pitanje kako se to dogodilo.
Zašto se ova promjena dogodila?
I to nas vraća na izgradnju zida, tj. Berlinskog zida.
Jer su se 1960-ih dogodile promjene, ali iza kulisa prethodnog socijalističkog sistema
razvijale su se nova strategija i teorija i tako dalje.
Dopustite da to objasnim ovako:
Izgradnju Zida su Sovjeti naredili 1960. godine, pa su morale biti preduzete pripreme kako bi se osiguralo da NR Njemačka,
sa svojom planiranom ekonomijom, može nabaviti sve što joj je potrebno, uključujući građevinski materijal i radnu snagu.
I onda su izgradili zid.
Razlog je bio što Zapadni saveznici nisu željeli prihvatiti sovjetski prijedlog za promjenu
političkog pejzaža u Zapadnom Berlinu, Berlinski ultimatum.
I onda je izgrađen zid, i onda je postalo očigledno da je to praktično dovodilo DDR na rub
neupravljivosti, odnosno ekonomskog kolapsa.
To nije bila namjera, niko to nije mogao predvidjeti, ali se pokazalo da u DDR-u, jedinom industrijaliziranom zemlji Istočnog
bloka, socijalističko planirano gospodarstvo nije funkcioniralo.
Sigurno ste čuli za Odjel za komercijalnu koordinaciju i njegovog šefa, Alexandera Schalck-Golodkowskog.
Ova priča počinje 1962. godine, kada je Schalck-Golodkowski postao prvi sekretar okružnog rukovodstva SED-a za vanjsku
trgovinu i bio je pod pritiskom otprilike 30 postojećih preduzeća za vanjsku trgovinu – drugima to u
DDR-u nije bilo dozvoljeno – da smanji izvozne ciljeve.
Uostalom, DDR je bila industrijalizirana zemlja i kupovala je sirovine i poluproizvode kako bi ih prerađivala i prodavala
širom svijeta, naravno, prvenstveno Saveznoj Republici Njemačkoj.
Ali pošto je ovo planirano gospodarstvo bilo toliko kruto, manji predmeti poput popravki, rezervnih dijelova i dodataka
nisu se mogli kupiti, pa su mašine stajale neiskorištene.
A onda su se pojavile kompanije, kompanije za vanjsku trgovinu, i rekle: da, ne možemo izvoziti jer
kompanija XY ne može isporučiti jer nema rezervnih dijelova.
A 1962. i 1963. godine Schalck je već razgovarao sa svojim zapovjednikom MFS-a o tome kako
to promijeniti, ali je ideja odbijena u Moskvi.
Godine 1964. situacija se dodatno pogoršala, Hruščov je svrgnut, a 1965. godine Moskva je dala zeleno svjetlo da
se ova struktura u DDR-u vodi paralelno s planiranom ekonomijom kao privatna vanjska trgovina.
Zatim je 1966. godine uspostavljen osnivački dokument, a potom je ovo područje komercijalne koordinacije uspostavljeno propisom.
To nije objavljeno u službenom listu; to bi bilo kontraproduktivno.
Zapad bi danima lupao po nogama, govoreći da je DDR dokazao da komunizam ne funkcioniše.
Ali je to potom dovelo do toga da Zapad 1968. godine dobije informaciju od češkog generala Stasi koji je dezertirao, da je na
jesenskom sastanku Varšavskog pakta 1966. godine objavljeno da će se čitava socijalistička doktrina promijeniti
i da će Zapadu biti dopušteno da preraste u socijalizam.
Zanimljivo je da je prošle godine bivši šef Saveznog ureda za zaštitu Ustava upravo to potvrdio.
Hoćemo li to poslušati?
…Ja sam pravnik, moj šef bi bio diktator ili samoproklamirani diktator i rekao bi: gospodine Maaßen,
razmislite kako možete pretvoriti liberalnu demokratiju u totalitarnu državu koja radi po mom ukusu.
Onda bih također razmotrio koje mehanizme bi se mogli upotrijebiti za potkopavanje cijelog sistema.
Jedan od načina da se sistem pretvori u kolektivizam, gdje su svi ljudi usmjereni u istom smjeru i svi razmišljaju na
isti način, jeste da ih se uplaši i postavi im se viši cilj.
I moram reći, ideja da se klima iskoristi za potkopavanje ustava bila je domišljata, ko god da ju je smislio.
Znam da su još šezdesetih godina prošlog stoljeća u KGB-u postojali ljudi koji su razmišljali o
tome kako omogućiti Zapadu da preraste u socijalizam.
Tada se u KGB-u već raspravljalo o zaštiti okoliša. Pitanja poput zaštite okoliša i borbe protiv rasizma mogu navesti ljude da
kažu: "Ostavimo demokraciju i vladavinu prava po strani, važno je suprotstavljanje rasizmu, važno je očuvanje okoliša."
Ovo su bili misli koje je KGB imao 1960-ih.
Ali moram reći, kad smo već kod teme klimatskih promjena, skidam kapu.
Zaista je zapanjujuće koristiti klimatsko pitanje kao sredstvo za potkopavanje demokratske ustavne države.
Da, i to nas dovodi do ciljeva koji su postavljeni u Sovjetskom Savezu 1966. godine.
Prvi cilj je bio pustiti Zapad da naraste.
A drugi cilj je bio zarađivati novac od klime.
To se dogodilo.
Dakle, prvi korak je bio savjetovati Klub Rim 1967. godine, odnosno njegovog osnivača, da tako kažemo, o tome kako ga
osnovati i koja bi trebala biti njegova glavna područja fokusa.
On je tada otputovao u Sovjetski Savez i vodio duge razgovore.
A kasnije, kada je osnovan Klub Rim, dva generala KGB-a su uvijek bila punopravna članova Kluba Rim sve do 1992. godine.
Ne mogu reći šta se desilo poslije, ali je dokumentovano.
Još jedna stvar je da je u blizini Beča osnovan zajednički institut s Amerikancima za rješavanje raspada
Sovjetskog Saveza, gdje su se od 1982. godine nadalje obučavali politički kadrovi za period nakon perestrojke.
To znači da postoje imena poput Čubajsa, Wechslerberga, Arwen i tako dalje, koji su tamo školovani i koji
su potom, na kraju perestrojke, bili uključeni u privatizaciju javne i državne imovine.
I tako su postali milijarderi ili oligarhi o kojima govorimo.
U Sjedinjenim Američkim Državama trebalo je 200 godina da se ovi oligarsi pojave.
A to je bilo prije tri do pet godina, kada su se pojavili ovi oligarsi.
Svi su bili zapanjeni koliko su se brzo ovi ljudi obogatili.
Bogat na koji način?
Kroz privatizaciju, jer su bili pri izvoru i mogli su privatizirati relevantna preduzeća, državna preduzeća.
To je bio prilično složen proces.
Knjiga također detaljno opisuje ovaj proces.
I oligarsi sa Zapada, finansijski oligarsi, također su bili uključeni.
I oni su odabrali najkvalitetnije dijelove u industriji sirovina.
A Khodorkovsky je jedan takav primjer, Abramovich je drugi primjer, koji su dobili zajmove od Zapada, imali su obaveze za
zajmove od 1988. godine, a zatim, kada je privatizacija bila u toku, stekli su te kompanije kao povjerenici, da tako kažemo.
Naravno, to nije bilo vidljivo. Povjereniče, da, dao si to nekome.
Ali je stajao naprijed i svi su mislili da je on vlasnik.
A Roman Abramovič ima 100 miliona – to je također dokumentovano u knjizi. U SAD-u postoji organizacija pod nazivom
Finken, neka vrsta kontrolne jedinice koja istražuje finansijske zločine, i o njoj postoji opsežan članak.
Dakle, dobio je zajam od 100 miliona dolara i potom uložio novac u naftnu kompaniju, koju je potom prodao
deset ili dvanaest godina kasnije za 13,5 milijardi dolara.
Pa, on sada živi od tih tri posto, da.
To je pomalo ekstremno. Dakle, ako sam dobro razumio, masovna redistribucija nacionalnog bogatstva?
Da, nakon prve revolucije, kada su sve crkve, plemstvo i veliki zemljoposjednici, trgovci i
preduzetnici, drugim riječima kapitalisti, bili eksproprirani.
Mnogi su ubijeni u tom procesu, mnogi su pobjegli u Evropu.
I to je bila druga kampanja redistribucije, u kojoj su ljudi postali bogati u vrlo kratkom vremenu.
Tada, početkom 1920-ih, u tim turbulentnim vremenima, sve je praktično prebačeno državi i nije
dodjeljivano pojedincima, tj. nije se preraspodjeljivalo.
Dakle, ono što je gospodin Maaßen rekao o klimi je treća redistribucija.
Za sada je klasna borba postala borba za klimu.
A ako je to nekada bio, da tako kažemo, kapitalist, danas je to neprijatelj poricatelja klime,
grješnika klime, svih koji na bilo koji način štete klimi.
I tako je cijela ova ideologija sada dostigla razinu na kojoj imamo poreze na CO2 – čitavo pitanje organskih
proizvoda također je dio toga, što znači da je sve što je organsko skuplje – ali i ograničenja mobilnosti.
Sada možemo vidjeti da se VW grupa smanjuje, tj. skuplja.
I na kraju, to znači da, pošto više ne želimo privatni prevoz iz klimatskih razloga, vidi gradove
od 15 minuta, tamo možete sve obaviti biciklom.
A ako želite napustiti 15-minutni grad, sada vam u Kini treba dozvola.
Inače, nećeš proći kroz barijeru.
I tako su se snage koje su ovo organizirale vratile zarađivanju novca.
Novac se pravi od vrućeg zraka.
A sada se obraćam gospodinu Maaßenu.
Uzbudljivo. Dakle, da sumiramo, možemo li zapravo citirati našeg dobrog inicijatora WEF-a?
Da.
Klaus Schwab.
Michael Wolski Da, to je također zanimljivo.
WEF, Svjetski ekonomski forum, osnovao je 1972. godine, i on je i danas tamo, fosil.
Nećeš posjedovati ništa i bit ćeš sretan; to je cilj.
I to nas vraća na socijalističko društvo.
Dakle, sada pričaju o ovim porezima na CO2, novim sistemima grijanja – 40% ljudi u Njemačkoj posjeduje vlastite domove,
i ne znam koliko će ih moći priuštiti novi sistem grijanja.
A onda će se poznate kompanije poput Black Rocks i slične vjerovatno pojaviti i reći: u redu, onda
ćemo to kupiti iz stečajne mase, na aukciji ovrhe.
Da, vrlo, vrlo prosvjetljujuće, rekao bih, koliko smo već daleko stigli u ovom trenutnom trećem procesu.
Da.
KlaTV intervjuiratelj Sada se zaista mora pitati koliko je socijalizma zapravo umrlo 1989. godine.
Ali, da rezimiramo, može biti vrlo teško zamisliti da ovdje djeluju skrivene sile
koje očigledno djeluju protiv dobrobiti ljudi.
I do sada je, moglo bi se gotovo reći, đavolski pametno, zapravo sveobuhvatno.
Da, vjerovatno je da sve to kontrolira umjetna inteligencija.
Da, na kraju ovog vrlo zanimljivog intervjua, želio bih pitati šta se još može učiniti sada?
Pa, možete se stabilizirati tako što ćete prikupiti sveobuhvatne informacije, tj. ne samo dobijati svoj intelektualni unos
iz dnevnih vijesti, MoMa i Netflixa, već i koristeći alternativne medije ili crpeći inspiraciju iz izvora poput ovog.
U ovoj knjizi imam gotovo 100 linkova na web stranice na kojima možete pronaći linkove o širokom spektru
tema, prikupiti nove ideje i zatim nastaviti istraživati.
Ali to znači da treba biti aktivan, a ne sjediti pred televizorom s vrećicom čipsa navečer.
Da, mislim da ćemo to uzeti k srcu: postati aktivni. Hvala vam puno na intervjuu.
Hvala i tebi.
I onda ćemo se ponovo vidjeti.
Da, hvala.