Dobrodošli, gospodine Wolski.
Hvala vam na pozivu od KlaTV-a.
Da, rado. Ovaj intervju vodimo na vrlo pamtljiv dan, godišnjicu 9. studenog.
Prošlo je točno 35 godina od pada Berlinskog zida 1989. godine.
Vi ste autor nekoliko vrlo zanimljivih knjiga o ovoj temi, koje se također mogu pronaći na vašoj web stranici.
A prije nego što počnemo, prvo ćemo vas predstaviti našim gledateljima.
Michael Wolski je rođen u Saskoj 1952. godine i odrastao je u Istočnom Berlinu.
On je otac troje djece.
Godine 1970., nakon završetka srednjoškolskog obrazovanja, diplomirao je ekonomiju,
specijalizirajući se za vanjsku trgovinu.
Od 1974. godine nadalje, gospodin Wolski je radio u vanjskoj trgovini u DDR-u.
Od 1986. do 1990. bio je službenik za vezu za vanjsku trgovinu NR Njemačke u uredu američke korporacije
u Međunarodnom trgovačkom centru u Istočnom Berlinu.
U prosincu 1989. preuzeo je zadatak osnivanja prodajne tvrtke u Istočnom Berlinu u ime grupe.
Ova je naredba ponovno otkazana u siječnju 1990.
Početkom 1991. godine gospodin Wolski je premješten u Moskvu.
Tamo je bio osnivač i voditelj predstavništva grupe u SSSR-u te je svjedočio raspadu Sovjetskog Saveza i transformaciji Rusije.
Godine 1998. vratio se u Berlin i radio kao savjetnik za ruske tvrtke.
Od 2006. do 2012. bio je osnivač i direktor Njemačko-bosanske poslovne udruge u Sarajevu.
Michael Wolski je u mirovini od 2014. godine.
On je autor pet knjiga o padu Berlinskog zida.
U našim uspomenama i u medijskim izvještajima pad Berlinskog zida 1989. uvijek se prikazuje kao mirna revolucija,
kao rezultat nezadovoljstva stanovništva NR Njemačke.
Mnogi ljudi misle na mir i demonstracije.
U svojoj knjizi Jesen 1989.: Pad Berlinskog zida, retrospektiva nakon 35 godina, vi, kao suvremeni svjedok, opisujete pad
Zida kao događaj koji je bio pažljivo isplaniran i proveden.
Po čemu to misliš?
Da, kao što sam ranije naveo u svom životopisu, radio sam u predstavništvu američke korporacije u Istočnom
Berlinu od 1986. do 1990. godine, gdje sam pomogao u razvoju poslovanja korporacije u DDR-u.
A kad je Berlinski zid pao u studenom 1989., švicarski šef tvrtke koja je upravljala uredom došao je
u prosincu i rekao: "Mike, imaš poseban zadatak."
Osnovat ćemo podružnicu za prodaju u DDR-u, kao što smo to učinili u Poljskoj, Češkoj i Mađarskoj.
A tvoj je posao pokrenuti ovu osnovu, da tako kažemo, i poduzeti potrebne pripreme, poput kontaktiranja odvjetnika i
utvrđivanja koje su nekretnine i koliko je osoba uključeno.
A sada je bilo samo nekoliko dana do Božića.
Počeo sam s ovim i zatim sam želio održati rasprave s nadležnim osobama odgovornima za svaku fazu rada početkom siječnja.
A onda je 9. siječnja 1990. stigao poziv da se sve prekine. Nećemo osnivati podružnicu.
Naše poslovanje bit će preneseno na njemačku podružnicu.
U Saveznoj Republici Njemačkoj, u Neussu, bila je velika tvrtka.
I to me iznenadilo. I pitao sam, da, zašto se ukida?
A onda mi je šef rekao: da, dobili smo upute iz SAD-a da više neće biti DDR-a.
To je bilo 9. siječnja 1990.
A ako sada pogledamo unatrag u povijest, tek 13. veljače 1990. održan je sastanak između četiri saveznika i dvojice
njemačkih ministara vanjskih poslova, na kojem je odlučeno započeti pregovore o njemačkom ujedinjenju.
To znači da je najviše rukovodstvo već unaprijed znalo rezultat.
Zanimljivo je da je, još prije nego što je stigao 13. veljače, bio drugi poziv u kojem su mi rekli da sve mora
biti dovršeno do 30. lipnja 1990., tj. integracija poslovanja DDR-a u zapadnonjemačku podružnicu.
Da, a zatim smo u svibnju saznali da monetarna unija nastupa 1. srpnja.
A svatko tko još uvijek govori o slučajnosti prilično je naivan, mislim.
Ali to postavlja pitanje: tko je zapravo želio da Zid padne?
Pa kad sam bio u Moskvi, razgovarao sam s mnogim ljudima koji su bili prilično upućeni.
Na primjer, bivši članovi KGB-a koji su otpušteni nakon pada komunizma.
Dakle, Sovjetski Savez se raspustio, monopol u vanjskoj trgovini se srušio, a pojedinačni kombinati
su sada mogli obavljati izvozne i uvozne operacije.
I tako se dogodilo da su u tim odjelima za vanjsku trgovinu kombajna, u koje sam sada morao putovati umjesto u moskovsku
trgovačku kuću, radili ljudi koji su tečno govorili njemački.
I onda, pa, moj ruski i engleski nisu bili baš profesionalni, pa su me pitali: odakle si?
A kad je na posjetnici stajao Michael Wolski, nije bilo tako jasno prepoznatljivo kao Fritz Müller ili nešto slično.
I kad sam to rekao, iz DDR-a, lice mu se razvedrilo:
Bio sam također pet godina u DDR-u. Tečno sam govorio njemački i znao sam da on nije bio u vojsci, jer su
časnici u DDR-u služili najviše tri godine. A oni iz drugih postrojbi bili su tamo malo duže.
A onda je bilo nekoliko zanimljivih razgovora tijekom kojih su mi ispričali mnogo o DDR-u što
nisam znao o strukturama vodstva i odnosima moći.
Pa, tada sam puno čitao, knjige sovjetskih političara, diplomata, agenata tajnih službi i tako dalje.
I polako je slika postajala jasnija da je ovo zapravo bio događaj skriven iza dimne zavjese,
a ta se dimna zavjesa zvala Mirna revolucija.
Zanimljivo je da je početkom 2015. godine bilo tri publikacije koje su rasvijetlile tu stvar.
Prvo je bilo da je 2. studenoga 2014. u Der Spiegelu objavljen članak u kojem se navodi da su
Gorbachev i Shevardnadze željeli da Zid padne ranije.
Oni dvoje su otišli vidjeti Ericha, koji je bio u Berlinu na konferenciji...
Kada je to bilo?
To je bilo 1987. godine. 28. ili 29. svibnja 1987. posjetili su Ericha Honeckera i rekli mu da Zid više ne odgovara
slici ujedinjene Europe koju je Gorbačov njegovao, niti se uklapa u proces razoružanja, te da bi ga trebao srušiti.
I onda je Erich, da tako kažemo, ustao na stol i rekao ne.
Što je bilo vrlo drsko, jer je Erich također znao da tenkovi neće doći, kao što su došli u Prag
1968., ako ne biste učinili ono što je Moskva željela.
I onda su njih dvoje otišli.
Zanimljivo, 14 dana kasnije Reagan je bio u Zapadnom Berlinu i govorio je na zapadnoj strani Brandenburške vrata.
I onda je, kao što možete vrlo jasno vidjeti na slici, bila poznata izjava gospodina Gorbačova: "Srušite ovaj zid!"
Dakle, nije rekao Honecker, nego Gorbachev.
Dakle, znao je tko je bio zadužen.
A budući da se to nije dogodilo, 1989. godine provedena je tajna sovjetska operacija.
A to je opisano u knjizi pod nazivom Operacija Lutsch, koja je objavljena krajem 2014. ili početkom 2015. godine, a napisao ju
je tajni agent vojne obavještajne službe DDR-a, koji je opisao kako je Pao zid i kakve su pripreme bile poduzete unaprijed.
I treća točka bili su događaji u Mađarskoj, s rušenjem graničnih utvrda 1989. godine, gdje se održao ovaj susret, ovaj
piknik, na kojem je gotovo 700 građana DDR-a iskoristilo priliku i otputovalo u Saveznu Republiku preko Austrije.
Uzbudljivo. Imate li još primjera događaja za koje smatrate da su se odvijali kao da su iz filmskog scenarija?
Naravno, još je bilo nekoliko događaja.
Kad sada pogledate 9. studenog, kako je taj dan bio strukturiran, kako se odvijao, sve je to u slikama s
kojima smo svi upoznati, ali s drugačijom interpretacijom.
Također sam to spomenuo u knjizi, da je, na primjer, ono što bismo mogli vidjeti kasnije, kad Schabowski pročita
svoj tekst, to da je nešto nedostajalo u tom tekstu, ali je Egon Krenz to dodao, da je postojao razdoblje blokade.
Hoćemo li to na trenutak poslušati?
...danas smo odlučili uvesti propis koji će omogućiti svakom građaninu NR Njemačke napuštanje
zemlje preko graničnih prijelaza NR Njemačke.
Za odjel za tisak ministarstva, Vijeće ministara je odlučilo da ova prijelazna odredba stupi na snagu dok
Narodna komora ne donese odgovarajuću zakonsku odredbu.
A ovaj tekst koji je pročitao ima obavijest o ograničenju.
I to je trebalo biti objavljeno na radiju tek u pet sati sljedećeg jutra.
I ovo ograničenje je ukinuto, pa ako postoji duga verzija, on sjedi i pretražuje i gleda i kaže da je nekako imao osjećaj
da nešto takvo mora postojati, ali to nije mogao pronaći.
To je izazvalo navalu na granične prijelaze.
I to je također bila operacija organizirana od strane sovjetske vojne obavještajne službe.
Sada, pitanje koje su si tada mnogi građani DDR-a postavljali. Zašto nije pucano?
Da, to je sljedeća točka.
Dakle, početkom 1989. godine na granici je došlo do smrtonosne razmjene vatre.
Mladi Chris Geffroy ubijen je u Berlinu, što je, naravno, bila apsolutna katastrofa za politike Shevardnadzea i Gorbačova.
Međutim, budući da je zapadna granica NDR-a bila pod suverenitetom Varšavskog pakta, u travnju su je najavile
granične trupe NDR-a, ali je Varšavski pakt odlučio da se na zapadnoj granici više neće koristiti vatreno oružje.
To je bilo 12. travnja.
To znači da su od tog trenutka nadalje graničari bili vidljivo na dužnosti s pištoljima-mitraljezima, ali bez streljiva.
I samo su časnici imali streljivo za svoje osobne službene oružje.
To znači da je od tog trenutka nadalje već bilo jasno da će ovaj granični režim doći kraju.
Naravno, to nije bilo poznato; bilo je strogo tajno.
Jer bi tada već bilo navaljivanja na granici.
Da, ali nisu bili samo vojnici DDR-a.
Ljudi su se također pitali gdje su svi ruski vojnici, koji su bili posvuda u DDR-u.
Da, i to je bilo dobro isplanirano unaprijed za ovaj događaj 9. studenog.
Dakle, 7. studenog bio je najvažniji politički praznik u Sovjetskom Savezu, Velika listopadska socijalistička revolucija.
Tada je bio listopad jer su imali drugačiji kalendar.
A te su proslave uvijek trajale dva dana, pa su 7. i 8. studenoga bili državni praznici u Sovjetskom Savezu, dvostruki praznik.
I u tom trenutku sovjetski su vojnici bili smješteni.
U DDR-u su ionako smjeli izlaziti samo u grupama; nije im bilo dopušteno izlaziti pojedinačno, a ti su
vojnici bili zatvoreni u kasarni do 13. studenoga.
I postojao je još jedan razlog za to.
Svake godine između 300 i 400 sovjetskih vojnika dezertiralo je.
Mnogi su željeli otići na istok, željeli su se vratiti kući, a neki su željeli otići na zapad.
A budući da je 3. ili 4. kolovoza 1989. na zapadnoj granici sovjetski vojnik u bijegu, odnosno dezertir, ubio istočnonjemačkog
graničara, postojao je svaki razlog da ih se strpa u zatvor.
Jer da je granica bila otvorena, sovjetski vojnici, naoružani, mogli su se pomiješati s mnoštvom i prouzročiti krvoproliće.
Naravno, bilo je još nekoliko točaka.
Najviši sovjetski predstavnik, politički predstavnik u DDR-u, bio je veleposlanik.
A to je također moglo potaknuti raspoređivanje sovjetskih vojnika za zaštitu državne granice.
Baš kao i 1953. godine, tadašnji visoki povjerenik u DDR-u, Semjonow, također je 17. lipnja
naredio sovjetskim vojnicima da koriste vatreno oružje.
To nije učinjeno u Moskvi, nego u Berlinu.
I da bi se isključio svaki rizik, budući da je bilo poznato da je vrhovni zapovjednik sovjetskih vojnika ovdje u DDR-u
bio, recimo, teško procjenjiv, sovjetskom veleposlaniku je ili data tableta za spavanje ili ju je on sam uzeo.
U svakom slučaju, te večeri nije reagirao.
I to je značilo da jedina osoba koja je mogla dati naredbu nije bila tamo.
Da, i vodstvo, tj. Honecker i društvo?
Pa, onda noću, kad je to postalo poznato... Još je bilo nešto drugo, još je bio taj sastanak Centralnog komiteta.
Sjednica Centralnog komiteta, koja se održavala istovremeno s Schabowskim govorom, trebala je završiti oko 18 sati.
Ali tamo su ljudi koji su očito bili upućeni od strane sovjetske vojne obavještajne službe ili
vojne obavještajne službe DDR-a produžili sastanak.
Dakle, rekao si da ni to ne možeš razdvojiti, imaš toliko problema.
I tako su dopustili da sastanak traje do 20:40.
To je bio upravo trenutak kada je Schabowski rekao da će to stupiti na snagu odmah, i ljudi su počeli hrliti
prema graničnom prijelazu, točnije Bornholmer Straße.
I to je tada objavljeno na televiziji, prvo na istočnonjemačkoj televiziji, zatim na zapadnonjemačkoj televiziji.
I ondje su sjedili u Središnjem odboru, kao da su u izolacijskom odjelu, da tako kažemo.
U to vrijeme nije bilo mobilnih telefona, pa nitko nije mogao igrati i vikati: "O, što se sada dogodilo?"
Ne, ne. I tek su to shvatili oko 22 sata.
Ministarstvo obrane NR Njemačke nalazilo se u Strausbergu, a ne u Berlinu.
I tako su se odvezli tamo, a nakon 20:40 stigli su u Strausberg oko 22 sata, i tada je glas počela kružiti.
Ali Sovjeti su imali prst u tome, pa su odbačene ideje o možda raspoređivanju prvih motoriziranih pješačkih divizija.
Uzbudljivo. Michael
A ako se sada pojave pitanja, ali bilo je mirnih revolucionara, naravno da ih je bilo, jer su bili pripremljeni.
Dakle, to je bilo od sovjetske vojne obavještajne službe, ne od Stasia ni KGB-a, nego i od zapadnih službi, pa su
ljudi izašli na ulice, prosvjedovali, stavljali svijeće u prozore i tako dalje, pa je to već postojalo.
Uostalom, kasnije je to bilo potrebno da bi se ispričala priča o mirnim revolucionerima.
I ne bi moglo biti samo troje ljudi koji stoje i kažu: "Evo, ovo su bili trojica mirnih
revolucionara", jer to ne bi baš dobro funkcioniralo.
Dakle, to je morao biti masovni pokret, i to teritorijalno, ne samo u Leipzigu i Berlinu, nego i u
drugim gradovima u kojima su se te demonstracije održale.
Uzbudljivo. Dakle, da sažmemo što smo dosad rekli, jer danas vidimo istu stvar: desetke tisuća ljudi izlaze na
ulice ponedjeljkom kako bi prosvjedovali, baš kao i tada.
Sada kažeš da je sovjetsko vodstvo u osnovi planiralo pad Zida i iskoristilo te demonstracije.
Konačno, sugerirali ste da su i zapadne obavještajne agencije također igrale aktivnu ulogu.
Dakle, jesam li dobro razumio da Istok i Zapad, koji su službeno bili neprijatelji, sada zajedno rade na nekom planu?
Mislim da. Možeš vidjeti da je ova zajednička nit prolazila kroz povijest od 1917., 18.
Sada postoji bezbroj knjiga koje dokazuju da je ta suradnja postojala.
Veći dio toga bio je u gospodarskoj sferi, ali dio je bio i u političkoj sferi, pa su svakako postojale
redovite konzultacije između službi saveznih država.
Fascinantno. Dakle, postojali su mostovi između Istočnog i Zapadnog bloka?
Rekao bih da. Pa, radio sam na takvom mostu. To je bilo u trgovini.
GDR je bio vrlo zainteresiran za privlačenje tih američkih korporacija.
Kad su ove američke korporacije stigle 1985. godine, sigurno su već nešto znale, jer su došle
istovremeno i željele zaposliti građane Istočne Njemačke.
Mogli su tada dovesti svoje ljude, mogli su tražiti ljude u Zapadnom Berlinu i mogli su koristiti strane
trgovce koje je organizirao Međunarodni trgovački centar.
I oni su željeli potonje.
Ali ih nije bilo, pa je morala biti pokrenuta potraga, jer su ti ljudi trebali zapadni pasoš.
Dakle, morali su proći kroz cijelu DR Njemačke mlin, da tako kažemo, da bi postali putni kadrovi.
I onda su mi prišli i bio sam zainteresiran za posao, pa sam rekao da.
A onda sam početkom 1986. godine, u travnju, započeo ovaj posao.
Ali, ako se sjećamo, bilo je još nekoliko mostova.
Dakle, Angela Merkel potječe iz obitelji ministara.
A pastor, gospodin Kassner, imao je centar za obuku teologa u Templinu.
Tamo su također bili redoviti gosti teolozi iz Zapadne Europe.
I vjerojatno su već bacili oko na Angelu.
Tko zna. Ali zvuči kao da ovdje djeluje neka vrsta agende.
Dakle, to nije plan koji je nastao tek jučer, zar ne? Pa koliko dugo to traje?
Mislim da. Ne moramo se ovdje detaljno vraćati na Karla Marxa.
Ali, proletarci svih zemalja, ujedinite se! To vrijedi samo ako su kapitalisti svih zemalja
ujedinjeni, jer su proletarci ovisni o kapitalistima.
Ali onda je 1917. došlo do Oktobarske revolucije, i od tada je objavljen niz knjiga, osobito iz Sjedinjenih Država,
koje detaljno opisuju vezu između Wall Streeta i boljševičke revolucije, na primjer Anthonyja Suttona.
Također je opisano kako su Trotsky i Lenin, od kojih je jedan bio financiran od osnivača Federalnih rezervi, a drugi od njemačke
Abwehr, otputovali u Petrograd kako bi potaknuli tamo revoluciju.
Neki zato što su vidjeli da je zemlja zrela za promjenu, naime američki bankari, koji su željeli staviti zemlju pod svoje
okrilje, da tako kažemo, i Lenin zato što je bio potreban za osiguranje prekida vatre, koji je kasnije postao
mirovni sporazum, i za oslobađanje Njemačke od drugog fronta.
Dakle, to znači da je sklopljen Brest-litovskijski mirovni sporazum i da se Njemačka povukla
iz te Entente saveznika – uh, Rusija se povukla.
U to vrijeme to je još uvijek bilo Rusko Carstvo; Sovjetski Savez osnovan je tek u
prosincu 1922., ali to je bila prijelazna faza.
I u to su vrijeme Amerikanci doveli čovjeka koji je već poznavao Lenjina i sklopili s njim prve sporazume: Armand Hammer.
I sve do svoje smrti 1990. godine, neposredno prije nje, bio je veza između američkog kapitala i Politburoa.
I svi ti veliki uvozni projekti Sovjetskog Saveza, uključujući tvornice, hidroelektrane, ali i sporazum o
zemljištu i zakupu tijekom Drugog svjetskog rata, sklopljeni su pod njegovim pokroviteljstvom, da tako kažemo.
Oh, usput, Armand Hammer je tijekom godina bio milijarder.
Njegov otac bio je osnivač Komunističke partije, suosnivač Komunističke partije Sjedinjenih Američkih Država.
I, naravno, također je bio dobitnik Ordena Lenjina.
Jasna veza između ta dva bloka, mora se reći.
Ali sada, još jednom, jer vjerujem da je to ključno za ono što se danas događa, pogledajmo unatrag.
Rekao si da je FED, odnosno Federalne rezerve, najvažniji financijski oligarhi
zapadnog svijeta, inicirao Oktobarsku revoluciju.
Da.
Dakle, oni su tamo sigurno imali vrlo jasne financijske interese?
Pa, svakako. Interes je bio u dominaciji nad Rusijom.
Ali to ne biste mogli učiniti izravno.
Pa su to pokušali, bilo je to građansko ratovanje u kojem su sudjelovali i Amerikanci, i Britanci i Japanci.
Ali je zemlja bila jednostavno prevelika.
I to je ono što su ondje pokušali učiniti: uspostaviti režim ovisan o njima, ali nepoznat svijetu.
Nitko ne bi pomislio da su ti ruski komunisti u početnoj fazi zapravo financirani od Zapada, a kasnije pod njihovom kontrolom.
To je također razlog zašto mnogi ljudi ne mogu shvatiti da je Sovjetski Savez raspustio vlastiti sustav.
Dakle, pad Berlinskog zida praktički je bio popuštanje stiska nad socijalističkim zemljama Europe.
Zatim povlačenje sovjetske vojske, koje je trajalo do 1994. godine, a potom i sam raspad Sovjetskog Saveza.
A kad je Gorbachev stupio na dužnost, to je prekrasno opisao perestrojkom i glasnošću.
Perestrojka znači restrukturiranje, a glasnost znači transparentnost. I upravo to je on želio restrukturirati.
A ono što smo potom doživjeli bilo je da je iz toga proizašla oligarhijska kasta, a ovaj Politburo i
stranka, sa svim svojim strukturama, odjednom su nestali.
I klasna borba koju smo tada imali mutirala je u klimatsku borbu.
U redu, to nas dovodi do danas, vjerujem.
Da, da.
To bi bilo moje sljedeće pitanje.
Opisali ste kako je kroz povijest Rusije ili Sovjetskog Saveza uvijek postojao utjecaj velikih financijskih oligarha.
Pa, a danas?
Michael Wolski:] Pa mislim da su još uvijek budni, ali nisu vidljivi na taj način.
A čime su nas bombardirali do 1990. u Istočnom bloku bila je radnička klasna stranka, klasna borba,
proletarci svih zemalja ujedinite se – sve prazne fraze koje su sada zamijenjene drugim praznim frazama.
I to postavlja pitanje kako se to dogodilo.
Zašto se ova promjena dogodila?
I to nas vraća na izgradnju zidova, uključujući Berlinski zid.
Jer su se 1960-ih dogodile te promjene, ali iza kulisa prethodnog socijalističkog sustava
razvijale su se nova strategija i teorija i tako dalje.
Dopustite mi da to objasnim ovako:
Izgradnju Zida naredili su Sovjeti 1960. godine, pa su morali biti poduzeti pripremni radovi kako bi se osiguralo da NR
Njemačka, sa svojom planiranom ekonomijom, može nabaviti sve što joj je trebalo, uključujući građevinski materijal i radnu snagu.
I onda su izgradili zid.
Razlog je bio što Zapadni saveznici nisu željeli prihvatiti sovjetski prijedlog za promjenu
političkog pejzaža u Zapadnom Berlinu, Berlinski ultimatum.
I onda je izgrađen zid, i onda je postalo očito da to praktički dovodi DDR na rub neupravljivosti, odnosno gospodarskog kolapsa.
To nije bila namjera, nitko to nije mogao predvidjeti, ali pokazalo se da u DDR-u, jedinom
industrijaliziranom zemlji Istočnog bloka, socijalističko planirano gospodarstvo nije funkcioniralo.
Sigurno ste čuli za Odjel za komercijalnu koordinaciju i njegovog šefa, Alexandera Schalck-Golodkowskog.
Ova priča počinje 1962. godine, kada je Schalck-Golodkowski postao prvi tajnik SED-ovog okružnog vodstva za vanjsku trgovinu
i sada su ga pritisnule otprilike 30 tvrtki za vanjsku trgovinu koje su postojale – drugima to u
DDR-u nije bilo dopušteno – da snizi izvozne ciljeve.
Uostalom, DDR je bila industrijalizirana zemlja i kupovala je sirovine i poluproizvode kako bi ih preradila i prodala diljem
svijeta, naravno, prvenstveno Saveznoj Republici Njemačkoj.
Ali budući da je ovo planirano gospodarstvo bilo toliko kruto, manji predmeti poput popravaka, rezervnih dijelova i dodataka
nisu se mogli kupiti, pa su strojevi ostajali neiskorišteni.
A onda su se pojavile tvrtke, tvrtke za vanjsku trgovinu, i rekle: da, ne možemo izvoziti jer tvrtka
XY ne može isporučiti jer nema rezervnih dijelova.
A 1962. i 1963. godine Schalck je već raspravljao sa svojim zapovjednikom MFS-a o tome kako
to promijeniti, ali je ideja odbačena u Moskvi.
Godine 1964. situacija se dodatno pogoršala, tada je Khruščov svrgnut, a 1965. Moskva je dala zeleno svjetlo da
se ova struktura u DDR-u vodi paralelno s planiranim gospodarstvom kao privatna vanjska trgovina.
Zatim je 1966. godine donesen osnivački dokument, a potom je ovo područje komercijalne koordinacije uspostavljeno propisom.
To nije objavljeno u službenom listu; to bi bilo kontraproduktivno.
Zapad bi danima udarao šakama o bedra, govoreći da je DDR dokazao da komunizam ne funkcionira.
Ali je to potom dovelo do toga da je Zapad 1968. godine od češkog generala Stasia koji je dezertirao dobio informaciju da je na
jesenskom sastanku Varšavskog pakta 1966. godine najavljeno da će se cijela socijalistička doktrina promijeniti
i da će Zapadu biti dopušteno da preraste u socijalizam.
I zanimljivo, prošle je godine bivši ravnatelj Saveznog ureda za zaštitu Ustava upravo to potvrdio.
Hoćemo li to poslušati?
…Ja sam odvjetnik, moj šef bi bio diktator ili samoproklamirani diktator i rekao bi: "Gospodine Maaßen,
razmislite kako možete pretvoriti liberalnu demokraciju u totalitarnu državu koja radi po mom ukusu."
Zatim bih također razmotrio koje mehanizme bi se mogli upotrijebiti za potkopavanje cijelog sustava.
Jedan od načina da se sustav pretvori u kolektivizam, u kojem su svi ljudi usmjereni u istom smjeru i svi razmišljaju
jednako, jest da ih se uplaši i postavi im se viši cilj.
Moram reći da je ideja korištenja klime za potkopavanje ustava bila domišljata, tko god ju je smislio.
Znam da su još šezdesetih godina u KGB-u postojali ljudi koji su razmišljali o tome kako
omogućiti Zapadu da preraste u socijalizam.
Tada se u KGB-u već raspravljalo o zaštiti okoliša. Pitanja poput zaštite okoliša i borbe protiv rasizma mogu navesti ljude da
kažu: "Ostavimo demokraciju i vladavinu prava po strani, važno je suprotstaviti se rasizmu, važno je zaštititi okoliš."
To su bili misli koje je KGB imao 1960-ih.
Ali moram reći, kad ste pokrenuli temu klimatskih promjena, skidam vam kapu.
Zaista je zapanjujuće koristiti klimatsko pitanje kao sredstvo za potkopavanje demokratske ustavne države.
Da, i to nas dovodi do ciljeva koji su postavljeni u Sovjetskom Savezu 1966. godine.
Prvi cilj bio je pustiti Zapad da naraste.
A drugi cilj bio je zarađivati na klimi.
To se dogodilo.
Dakle, prvi je korak bio savjetovati Klub Rim 1967. godine, odnosno njegovog osnivača, da tako kažemo, o tome kako ga
osnovati i koja bi trebala biti njegova glavna područja fokusa.
On je tada odletio u Sovjetski Savez i vodio duge razgovore.
A kasnije, kada je osnovan Klub Rim, dva generala KGB-a uvijek su bili punopravni članovi Kluba Rim sve do 1992. godine.
Ne mogu reći što se dogodilo kasnije, ali to je dokumentirano.
Još jedna je činjenica da je u blizini Beča osnovan zajednički institut s Amerikancima za rješavanje raspada
Sovjetskog Saveza, gdje su se od 1982. nadalje obučavali politički kadrovi za razdoblje nakon perestrojke.
To znači da postoje imena poput Chubaisa, Wechselberga, Arwen i tako dalje, koji su tamo školovani, a zatim su, na kraju
perestrojke, sudjelovali u privatizaciji javne i državne imovine.
I tako su postali milijarderi ili oligarhi o kojima govorimo.
U Sjedinjenim Američkim Državama trebalo je 200 godina da se ovi oligarsi pojave.
A to je bilo prije tri do pet godina, kada su se pojavili ti oligarhi.
Svi su bili zapanjeni koliko su se brzo ti ljudi obogatili.
Bogat na koji način?
Kroz privatizaciju, jer su bili pri izvoru i mogli su privatizirati relevantna poduzeća, državna poduzeća.
To je bio prilično složen proces.
Knjiga također detaljno opisuje ovaj proces.
I oligarsi s Zapada, financijski oligarsi, također su bili uključeni.
I oni su odabrali najkvalitetnije komade u industriji sirovina.
A Khodorkovsky je jedan takav primjer, a Abramovich drugi primjer, koji su od Zapada dobili zajmove, od 1988. imali
obveze za zajmove, a zatim, kad je privatizacija bila u tijeku, stekli su te tvrtke kao povjerenici, da tako kažemo.
Naravno, to nije bilo vidljivo. Povjereniče, da, dao si to nekome.
Ali je stajao sprijeda i svi su mislili da je on vlasnik.
A Roman Abramovič ima 100 milijuna – to je također dokumentirano u knjizi. U SAD-u postoji organizacija pod nazivom
Finken, neka vrsta kontrolne jedinice koja istražuje financijske zločine, i o njoj postoji opsežan članak.
Dakle, dobio je zajam od 100 milijuna dolara, a zatim je uložio taj novac u naftnu tvrtku, koju je potom deset ili
dvanaest godina kasnije prodao za 13,5 milijardi dolara.
Pa, on sada živi od tih tri posto, da.
To je pomalo ekstremno. Dakle, ako sam dobro razumio, masovna redistribucija nacionalnog bogatstva?
Da, nakon prve revolucije, kada su sve crkve, plemstvo i veliki zemljoposjednici, trgovci i
poduzetnici, drugim riječima kapitalisti, bili eksproprirani.
Mnogi su ubijeni tijekom procesa, mnogi su pobjegli u Europu.
I to je bila druga kampanja redistribucije, u kojoj su ljudi postali bogati u vrlo kratkom vremenu.
Tada, početkom 1920-ih, tijekom tih turbulentnih vremena, sve je praktički prebačeno na državu, a nije se
dodjeljivalo pojedincima, tj. nije se preraspodjeljivalo.
Dakle, ono što je gospodin Maaßen rekao o klimi je treća redistribucija.
Za sada je klasna borba postala klimatska borba.
A ako je to nekada bio, da tako kažemo, kapitalist, danas je to neprijatelj poricatelja klime, klimatskih
grešnika, svih koji na bilo koji način štete klimi.
I tako je cijela ta ideologija sada dosegla razinu na kojoj imamo poreze na CO2 – čitavo pitanje organskih
proizvoda također je dio toga, što znači da je sve što je organsko skuplje – ali i ograničenja mobilnosti.
Sada možemo vidjeti da se VW Grupa smanjuje, tj. skuplja.
I na kraju, to znači da, budući da zbog klimatskih razloga više ne želimo privatni prijevoz (vidi
15-minutne gradove), tamo možete sve obaviti biciklom.
A ako želite napustiti 15-minutni grad, sada vam u Kini treba dozvola.
Inače nećeš proći kroz barijeru.
I tako su snage koje su ovo organizirale ponovno u novcu.
Novac se zarađuje praznim pričama.
A sada se obraćam gospodinu Maaßenu.
Uzbudljivo. Dakle, da sažmemo, zapravo bismo mogli citirati našeg dobrog inicijatora WEF-a?
Da.
Klaus Schwab.
Michael Wolski Da, to je također zanimljivo.
WEF, Svjetski ekonomski forum, osnovao je 1972. godine i još je uvijek tamo, fosil.
Nećeš posjedovati ništa i bit ćeš sretan; to je cilj.
I to nas vraća na socijalističko društvo.
Dakle, sada pričaju o tim porezima na CO2, novim sustavima grijanja – 40% ljudi u Njemačkoj posjeduje vlastite domove,
a ne znam koliko će ih moći priuštiti novi sustav grijanja.
A onda će se poznate tvrtke Black Rocks i slične vjerojatno pojaviti i reći: u redu, onda
ćemo to kupiti iz stečajne mase, na dražbi ovrhe.
Da, vrlo, vrlo prosvjetljujuće, rekao bih, koliko smo već daleko stigli u ovom trenutnom trećem procesu.
Da.
KlaTV intervjuiratelj Sada se čovjek stvarno mora zapitati koliko je socijalizma zapravo umrlo 1989. godine.
Ali da rezimiramo, može biti vrlo teško zamisliti da ovdje djeluju skrivene sile koje očito djeluju protiv dobrobiti ljudi.
I dosad je bilo vragolasto pametno, gotovo bi se moglo reći, zapravo sveobuhvatno.
Da, vjerojatno je sve pod kontrolom umjetne inteligencije.
Da, na kraju ovog vrlo zanimljivog intervjua, želio bih pitati što se još sada može učiniti?
Pa, možete se stabilizirati tako da prikupite sveobuhvatne informacije, tj. ne samo da crpite svoje intelektualne
sadržaje iz dnevnih vijesti, MoMa-e i Netflixa, nego i koristeći alternativne medije ili crpeći inspiraciju iz izvora poput ovog.
U ovoj knjizi imam gotovo 100 poveznica na web-stranice na kojima možete pronaći poveznice o širokom rasponu
tema, prikupiti nove ideje i zatim nastaviti istraživati.
Ali to znači da se treba aktivirati i ne sjediti pred televizorom s vrećicom čipsa navečer.
Da, mislim da ćemo to uzeti k srcu: postati aktivni. Hvala vam puno na intervjuu.
Hvala i tebi.
I onda ćemo se ponovno vidjeti.
Da, hvala.