Sveiki atvykę, pone Wolski.
Dėkojame už kvietimą iš KlaTV.
Taip, su malonumu. Šį interviu duodame labai įsimintiną dieną, lapkričio 9-osios metinių dieną.
Praėjo lygiai 35 metai nuo Berlyno sienos griuvimo 1989 m.
Esate kelių labai įdomių knygų šia tema autorius, kurias taip pat galima rasti jūsų interneto svetainėje.
Prieš pradėdami, pirmiausia leiskite pristatyti jus savo žiūrovams.
Michael Wolski gimė 1952 m. Saksonijoje ir užaugo Rytų Berlyne.
Jis yra trijų vaikų tėvas.
1970 m. baigęs vidurinę mokyklą, jis studijavo ekonomiką, specializavosi užsienio prekyboje.
Nuo 1974 m. J. Wolskis dirbo VDR užsienio prekybos srityje.
1986-1990 m. jis dirbo VDR užsienio prekybos ryšių pareigūnu JAV bendrovės biure Tarptautiniame prekybos centre Rytų Berlyne.
1989 m. gruodį grupė jam pavedė įsteigti pardavimo įmonę Rytų Berlyne.
Šis užsakymas buvo atšauktas 1990 m. sausio mėn.
1991 m. pradžioje J. Wolskis buvo perkeltas į Maskvą.
Čia jis buvo grupės atstovybės SSRS įkūrėjas ir vadovas, matė Sovietų Sąjungos žlugimą ir Rusijos transformaciją.
1998 m. jis grįžo į Berlyną ir dirbo Rusijos bendrovių konsultantu.
2006-2012 m. jis buvo Vokietijos ir Bosnijos verslo asociacijos Sarajeve įkūrėjas ir direktorius.
Michaelas Wolskis nuo 2014 m. išėjo į pensiją.
Jis yra penkių knygų apie Berlyno sienos griūtį autorius.
Mūsų prisiminimuose ir žiniasklaidos pranešimuose sienos griūtis 1989 m. visada atrodo kaip taiki
revoliucija, kaip VDR gyventojų nepasitenkinimo rezultatas.
Daugelis žmonių galvoja apie taiką ir demonstracijas.
Savo knygoje "1989 m. Berlyno sienos griūtis - žvilgsnis atgal po 35 metų" (1989 Mauerfall in Berlin, a look back
after 35 years) jūs, kaip amžininkas, aprašote sienos griūtį kaip kruopščiai suplanuotą ir įgyvendintą įvykį.
Kodėl taip manote?
Taip, kaip jau aprašiau savo gyvenimo aprašyme, 1986-1990 m. dirbau JAV bendrovės atstovybėje Rytų
Berlyne ir padėjau plėtoti bendrovės verslą VDR.
Kai 1989 m. lapkritį griuvo siena, gruodį atvyko biurą valdžiusios bendrovės vadovas šveicaras
ir pasakė: "Mike'ai, tu gauni specialią užduotį".
Įsteigsime dukterinę įmonę pardavimams VDR, taip pat Lenkijoje, Čekijoje ir Vengrijoje.
O jūsų darbas yra, taip sakant, inicijuoti šį steigimą, suorganizuoti notarą ir teisininką, kokį turtą
ir kiek žmonių, t. y. atlikti parengiamuosius darbus.
Dabar buvo likusios kelios dienos iki Kalėdų.
Pradėjau tai daryti ir sausio pradžioje norėjau surengti pokalbius su žmonėmis, atsakingais už atitinkamą darbo skyrių.
1990 m. sausio 9 d. mums paskambino ir liepė viską nutraukti. Mes nesteigsime dukterinės įmonės.
Mūsų verslas perkeliamas į Vokietijos patronuojamąją įmonę.
Vokietijos Federacinėje Respublikoje, Neusse, veikė didžiulė įmonė.
Tai mane nustebino. Ir aš uždaviau klausimą: taip, kodėl jis nutraukiamas?
Tada viršininkas man pasakė: taip, mes gavome nurodymus iš JAV, VDR nebebus.
Tai buvo 1990 m. sausio 9 d.
Ir jei pažvelgtume į istoriją, tik 1990 m. vasario 13 d. keturių sąjungininkų ir dviejų Vokietijos užsienio
reikalų ministrų susitikime buvo nuspręsta pradėti derybas dėl Vokietijos vienybės.
Tai reiškia, kad Grupės aukščiausioji vadovybė jau iš anksto žinojo rezultatus.
Įdomu tai, kad prieš vasario 13 d. sulaukiau antro skambučio, kuriame man buvo pasakyta, kad viskas turi būti
padaryta iki 1990 m. birželio 30 d., t. y. VDR verslas turi būti integruotas į Vakarų Vokietijos filialą.
Taip, o gegužę sužinojome, kad pinigų sąjunga bus liepos 1 d.
Ir manau, kad visi, kurie vis dar kalba apie atsitiktinumus, yra gana naivūs.
Tačiau kyla klausimas, kas iš tikrųjų norėjo, kad siena griūtų?
Kai buvau Maskvoje, bendravau su daugeliu žmonių, kurie buvo gana kompetentingi.
Pavyzdžiui, buvę KGB nariai, kurie buvo likviduoti po komunizmo žlugimo.
Taigi Sovietų Sąjunga buvo išformuota, užsienio prekybos monopolis žlugo, o atskiri kombinatai
galėjo vykdyti eksporto ir importo operacijas.
Ir šiuose kombinatų užsienio prekybos skyriuose, į kuriuos dabar turėjau važiuoti nebe į užsienio prekybos
įmonę Maskvoje, buvo žmonių, kurie laisvai kalbėjo vokiškai.
Ir kai aš tada, na, mano rusų ir anglų kalbos žinios nebuvo tokios profesionalios, jie manęs paklausė, iš kur tu esi?
O su Michaelio Wolskio vizitine kortele jis nebuvo aiškiai priskiriamas Fritz Müller ar pan.
Kai pasakiau, kad iš VDR, jo veidas nušvito:
Taip pat penkerius metus buvau VDR. Laisvai kalbėjau vokiškai ir jau tada žinojau, kad jis nebuvo kariuomenėje, nes
karininkai VDR būdavo tik ne ilgiau kaip trejus metus. O tie, kurie buvo iš kito būrio, jie ten buvo šiek tiek ilgiau.
Buvo įdomių pokalbių, ir jie man daug papasakojo apie VDR, ko aš nežinojau apie vadovybės struktūras ir galios santykius.
Tada daug skaičiau - sovietų politikų, diplomatų, slaptųjų tarnybų darbuotojų knygas ir pan.
Pamažu aiškėjo, kad iš tikrųjų tai buvo įvykis, paslėptas už dūmų uždangos, kuri vadinosi Taikioji revoliucija.
Įdomu tai, kad 2015 m. pradžioje pasirodė trys publikacijos, kurios šiek tiek nušvietė situaciją.
Pirmasis buvo 2014 m. lapkričio 2 d. "Der Spiegel" pasirodęs straipsnis: Gorbačiovas ir
Ševardnadzė norėjo, kad siena griūtų greičiau.
Jiedu nuvyko pas Erichą, buvo Berlyne, čia vyko konferencija...
Kada tai buvo?
Tai buvo 87-aisiais. 1987 m. gegužės 28 ar 29 d. jie aplankė Erichą Honeckerį ir pasakė jam, kad siena nebeatitinka
Gorbačiovo kuriamo Europos įvaizdžio, kad nusiginklavimas nebėra išeitis ir kad jis turėtų pašalinti sieną.
Tada Erichas atsistojo ant stalo ir pasakė "ne".
Tai buvo labai įžūlu, nes Erichas taip pat žinojo, kad daugiau tankų neatvažiuos, kaip Prahoje
68-aisiais, jei jie nedarys to, ko nori Maskva.
Tada jie abu išėjo.
Įdomu tai, kad po 14 dienų R. Reiganas lankėsi Vakarų Berlyne ir kalbėjo vakarinėje Brandenburgo vartų pusėje.
Ir tada nuskambėjo garsusis posakis: "Pone Gorbačiovai, nugriaukite šią sieną!
Taigi jis pasakė ne Honeckerį, o Gorbačiovą.
Taigi jis žinojo, kas yra atsakingas.
Kadangi tai neįvyko, 1989 m. buvo surengta slapta sovietų akcija.
Tai aprašyta 2014 m. pabaigoje ar 2015 m. pradžioje išleistoje knygoje "Operacija "Lutsch", kurią parašė slaptas
VDR karinės žvalgybos tarnybos pareigūnas, aprašęs, kaip griuvo siena ir kaip tam buvo ruoštasi iš anksto.
Ir trečias dalykas - tai įvykiai Vengrijoje, kai 1989 m. buvo išardyti pasienio įtvirtinimai, kur taip pat įvyko
susitikimas, piknikas, kuriame beveik 700 VDR piliečių pasinaudojo proga ir per Austriją išvyko į Vakarų Vokietiją.
Įdomu. Ar turite daugiau panašių įvykių, kai apima jausmas, kad tai tarsi scenarijus, kas čia įvyko?
Žinoma, buvo ir keletas kitų įvykių.
Jei dabar pažvelgtumėte į lapkričio 9-ąją, į tai, kaip ta diena buvo organizuota, kaip ji vyko, visi
vaizdai mums visiems žinomi, tačiau interpretuojami kitaip.
Apie tai užsiminiau ir knygoje, pavyzdžiui, ką galbūt pamatysime vėliau, kai Šabovskis skaitys savo tekstą, kad
šiame tekste kažko trūko, bet Egonas Krencas liepė įrašyti, kad buvo blokavimo laikotarpis.
Gal paklausykime to akimirką?
...šiandien nusprendėme priimti potvarkį, pagal kurį kiekvienas VDR pilietis gali išvykti
iš šalies per VDR pasienio kontrolės punktus.
Ministrų taryba nusprendė, kad šis pereinamojo laikotarpio reglamentas ministerijos spaudos departamentui galios tol,
kol įsigalios atitinkamas Volkskammerio teisinis reglamentas.
Šiame tekste, kurį jis perskaitė, yra blokavimo pranešimas.
Ir tai turėjo būti paskelbta per radiją tik kitos dienos 5 val. ryto.
Ir šis blokavimo pranešimas buvo pašalintas, todėl jis, yra ilga versija, paskui sėdi ir žiūri, žiūri ir sako, kad
jis kažkaip sugalvojo, kad toks dalykas turi būti, ir nerado.
Dėl to prasidėjo sienos perėjimo punktų lankymas.
Tai taip pat buvo sovietų karinės žvalgybos organizuota akcija.
Dabar klausimas, kurį tuo metu sau kėlė daugelis VDR piliečių. Kodėl nebuvo šaudoma?
Taip, tai kitas klausimas.
Taigi 89-ųjų metų pradžioje pasienyje įvyko lemtingas susišaudymas.
Berlyne buvo nušautas jaunas Chrisas Geffroy, o tai, žinoma, buvo visiška katastrofa Ševardnadzės ir Gorbačiovo politikai.
Kadangi vakarinė VDR siena priklausė Varšuvos pakto suverenitetui, balandžio mėn. VDR pasienio kariuomenė
paskelbė, bet Varšuvos paktas nusprendė, kad prie vakarinės sienos daugiau nebus naudojami šaunamieji ginklai.
Tai buvo balandžio 12 d.
Tai reiškia, kad nuo šio momento pasieniečiai akivaizdžiai budėjo su kulkosvaidžiu, bet be šovinių.
Šaudmenų asmeniniams tarnybiniams ginklams turėjo tik karininkai.
Kitaip tariant, jau buvo aišku, kad šis pasienio režimas baigsis.
Žinoma, apie tai nebuvo žinoma, tai buvo visiškai slapta.
Nes tada pasienyje jau būtų buvęs bėgimas.
Taip, bet dabar buvo ne tik VDR kariai.
Žmonės taip pat domėjosi, kur yra visi rusų kareiviai, kurie buvo visur VDR.
Taip, ir tai taip pat buvo ilgalaikis šio įvykio, lapkričio 9 d., planas.
Lapkričio 7 d. buvo didžiausia politinė šventė Sovietų Sąjungoje - Didžioji Spalio socialistinė revoliucija.
Tada tai buvo spalio mėnuo, nes jie turėjo kitokį kalendorių.
Šios šventės visada būdavo dviejų dienų, todėl lapkričio 7 ir 8 d. Sovietų Sąjungoje buvo valstybinės šventės, dvigubos šventės.
Tuomet sovietų kariai buvo apgyvendinti barakuose.
VDR vis tiek buvo tik grupiniai išėjimai, jiems nebuvo leidžiama išeiti individualiai, ir tada šie
kareiviai buvo uždaryti kareivinėse iki lapkričio 13 d.
Buvo ir kita priežastis.
Kasmet dezertyruodavo 300-400 sovietų karių.
Daugelis norėjo vykti į Rytus, kai kurie - namo, o kai kurie - į Vakarus.
O kadangi 1989 m. rugpjūčio 3 ar 4 d. prie vakarinės sienos bėgantis, t. y. dezertyravęs sovietų karys
nušovė VDR pasienietį, buvo visos priežastys juos uždaryti.
Nes jei siena būtų buvusi atidaryta, sovietų kariai su ginklais būtų galėję įsimaišyti ir sukelti kraujo liejimą.
Žinoma, buvo ir keletas kitų dalykų.
Aukščiausias Sovietų Sąjungos atstovas, politinis atstovas VDR, buvo ambasadorius.
Tai taip pat galėjo paskatinti sovietų karių dislokavimą valstybės sienos apsaugai.
Kaip ir 1953 m. birželio 17 d. tuometinis VDR vyriausiasis komisaras Semionovas įsakė
sovietų kariams naudoti šaunamuosius ginklus.
Tai buvo padaryta ne Maskvoje, o Berlyne.
O kad būtų atmesta bet kokia rizika, nes žinojome, jog sovietų karių vyriausiąjį vadą čia, VDR, buvo, tarkime, sunku įvertinti,
sovietų ambasadoriui buvo duota miego tabletė arba jis ją išgėrė.
Bet kokiu atveju tą vakarą jis nereagavo.
Tai reiškia, kad vienintelis asmuo, kuris galėjo duoti įsakymą, nebuvo įvykio vietoje.
Taip, ir vadovybė, Honeckeris ir Co.
Na, naktį, kai buvo žinoma... Buvo dar kažkas, buvo Centrinio komiteto posėdis.
Centrinio komiteto posėdis turėjo baigtis apie 18 val., tuo pačiu metu, kai čia kalbėjo Šabovskis.
Tačiau ten susitikimą pratęsė žmonės, kurie, akivaizdu, buvo instruktuoti sovietų
karinės žvalgybos arba VDR karinės žvalgybos.
Sakėte, kad negalite eiti skirtingais keliais, nes turite tiek daug problemų.
Jie leido sesijai tęstis iki 20.40 val.
Būtent tuo metu, kai Schabowskis pasakė, kad tai bus taikoma nedelsiant, žmonės jau plūdo
prie sienos perėjos, ypač Bornholmer Strasse.
Apie tai buvo pranešta ir per televiziją, iš pradžių per Rytų Vokietijos televiziją, paskui per Vakarų Vokietijos televiziją.
Jie sėdėjo Centriniame komitete tarsi izoliatoriuje.
Tuo metu nebuvo mobiliųjų telefonų, todėl niekas negalėjo groti ir rėkti bei sakyti, o kas dabar atsitiko?
Ne, ne, ne. Ir jie tai suprato tik apie 22 val. vakaro.
VDR gynybos ministerija buvo ne Berlyne, o Štrausberge.
Tada jie išvažiavo, taigi po 20.40 val. jie buvo Štrausberge apie 22.00 val., ir tada pradėjo sklisti žinia.
Prie to prisidėjo ir sovietai, todėl idėjos galbūt dislokuoti pirmąsias motorizuotąsias šaulių divizijas buvo atmestos.
Įdomu.
Jei dar kyla klausimų, bet taikių revoliucionierių, žinoma, buvo, nes jie buvo pasirengę.
Taigi tai buvo iš sovietų karinės žvalgybos tarnybos, ne iš "Stasi" ir KGB, bet ir iš Vakarų tarnybų, todėl
žmonės išėjo į gatves, protestavo, dėjo žvakutes į langus ir, ir, ir, ir, ir, taigi, tai jau egzistavo.
Juk vėliau jos prireikė taikių revoliucionierių istorijai papasakoti.
Negalėjo būti tiesiog trys žmonės ir sakyti: štai, štai, tai trys taikūs revoliucionieriai, nes tai nebūtų buvę labai gerai.
Taigi tai turėjo būti masinis judėjimas ne tik Leipcige ir Berlyne, bet ir kituose miestuose.
Įdomu. Taigi, apibendrinant iki šios vietos, nes šiandien taip pat matome dešimtis tūkstančių žmonių, kurie
pirmadieniais išeina į gatves demonstruoti, kaip ir tada.
Dabar sakote, kad sovietų vadovybė iš esmės planavo sienos griūtį ir pasinaudojo šiomis demonstracijomis.
Dabar, galiausiai, jūs užsiminėte, kad Vakarų slaptosios tarnybos taip pat atliko aktyvų vaidmenį.
Ar teisingai suprantu, kad Rytai ir Vakarai, kurie iš tikrųjų buvo oficialūs priešai, dirba kartu, vykdydami darbotvarkę?
Manau, kad taip. Jūs galite, ši bendra gija eina per istoriją nuo 1917, 18 metų.
Dabar yra išleista daugybė knygų, įrodančių, kad šis bendradarbiavimas egzistavo.
Daug kas vyko ekonomikos srityje, tačiau kai kas - ir politikos srityje, be to, šalių tarnybos nuolat koordinavo savo veiklą.
Įdomu. Tai reiškia, kad tarp Rytų ir Vakarų blokų buvo kažkas panašaus į tiltus?
Sakyčiau, kad taip. Na, aš dirbau ant tokio tilto. Tai buvo prekyboje.
VDR labai domėjosi šių JAV bendrovių atvykimu.
Šios JAV bendrovės, pradėjusios veiklą 1985 m., turėjo kažką žinoti, nes jos atėjo tuo
pačiu metu ir norėjo VDR piliečių kaip darbuotojų.
Jie galėjo atsivežti savo žmones, galėjo ieškoti žmonių Vakarų Berlyne ir pasinaudoti Tarptautinio
prekybos centro suorganizuotais užsienio prekybininkais.
Jie norėjo pastarojo.
Jų ten nebuvo, todėl pirmiausia reikėjo pradėti paieškos operaciją, nes šiems žmonėms reikėjo vakarietiško paso.
Taigi, kad taptum keliaujančiu kadru, turėjai pereiti visą VDR malūną.
Tada su manimi susisiekė ir aš susidomėjau šiuo darbu, tada sutikau.
Ir tada, 86-ųjų pradžioje, balandžio mėnesį, pradėjau dirbti šį darbą.
Tačiau, jei prisiminsime, vis tiek buvo keli tiltai.
Angela Merkel yra kilusi iš pastorių šeimos.
O pastorius J. Kassneris Templine turėjo teologų mokymo centrą.
Teologai iš Vakarų Europos taip pat buvo nuolatiniai svečiai.
Ir jie tikriausiai jau yra nusižiūrėję Angelą.
Kas žino. Bet kažkodėl tai skamba kaip darbotvarkė, kuri čia vyksta.
Taigi planas, kuris nebuvo sugalvotas tik vakar, ar ne? Kada tai prasidėjo?
Manau, kad taip. Taigi mums nereikia išsamiai grįžti prie Karlo Markso.
Tačiau visų šalių proletarai, vienykitės! veikia tik tuo atveju, jei visų šalių kapitalistai yra
vieningi, nes proletarai yra priklausomi nuo kapitalistų.
Tačiau 1917 m. įvyko Spalio revoliucija, o per tą laiką pasirodė keletas knygų, ypač JAV, kuriose labai
išsamiai aprašomas Volstrito ir bolševikų revoliucijos ryšys, pavyzdžiui, Anthony Suttono.
Taip pat buvo aprašyta, kaip Trockis ir Leninas keliavo į Petrogradą su finansinėmis lėšomis, kurių vieną
suteikė Federalinio rezervo steigėjai, o kitą - Vokietijos gynybos pajėgos, kad ten sukeltų revoliuciją.
Vieni dėl to, kad matė, jog šalį galima nuversti, t. y. JAV bankininkai, norėdami, taip sakant, pakišti šalį po savo sparnu,
o Leninas - dėl to, kad jo reikėjo paliauboms, vėliau taikos sutarčiai sudaryti ir išlaisvinti Vokietiją nuo antrojo fronto.
Vadinasi, tada buvo sudaryta ir Bresto-Litovsko taikos sutartis, o Vokietija paliko šią
sąjungininkų ententę, t. y., Rusija paliko ją.
Tuo metu ji vis dar buvo Rusijos imperija, Sovietų Sąjunga buvo įkurta tik gruodžio 22 d., tačiau tai buvo pereinamasis etapas.
Tuo metu amerikiečiai įsteigė įmonę, kuri jau pažinojo Leniną, kuri sudarė pirmąsias
sutartis su Leninu, tai buvo Armandas Hameris.
Ir iki pat savo mirties 1990 m., netrukus prieš mirtį, jis buvo JAV sostinės atstovas ryšiams su Politiniu biuru.
Ir visi šie dideli Sovietų Sąjungos importo projektai, susiję su elektrinėmis, hidroelektrinėmis, taip pat žemės
ir nuomos sutartys Antrojo pasaulinio karo metais buvo sudaryti, taip sakant, jam globojant.
Beje, Armandas Hammeris per daugelį metų tapo milijardieriumi.
Jo tėvas buvo Komunistų partijos įkūrėjas, vienas iš JAV Komunistų partijos įkūrėjų.
Žinoma, jis taip pat buvo apdovanotas Lenino ordinu.
Reikia pasakyti, kad tarp šių dviejų blokų yra aiškus ryšys.
Bet dabar dar kartą, nes manau, kad tai, kas vyksta šiandien, yra labai svarbu, pažvelgti atgal.
Jūs sakėte, kad FED, t. y. Federalinis rezervų bankas, svarbiausi Vakarų pasaulio
finansų oligarchai inicijavo Spalio revoliuciją.
Taip.
Tada jie turėjo turėti labai aiškių finansinių interesų?
Na, žinoma. Interesas buvo dominuoti Rusijoje.
Tačiau tiesiogiai to padaryti negalėjote.
Jie bandė, vyko pilietinis karas, kuriame taip pat dalyvavo amerikiečiai, anglai ir japonai.
Tačiau šalis buvo tiesiog per didelė.
Jie stengėsi sukurti nuo jūsų priklausomą, bet pasaulyje nežinomą režimą.
Niekas nebūtų pagalvojęs, kad šie Rusijos komunistai pradiniame etape galiausiai buvo
finansuojami iš Vakarų, o vėliau kontroliuojami.
Dėl šios priežasties daugelis žmonių negali patikėti, kad Sovietų Sąjunga išardė savo sistemą.
Taigi Berlyno sienos griuvimas iš esmės reiškė, kad buvo atrištos Europos socialistinių šalių kabutės.
Sovietų kariuomenės išvedimas, trukęs iki 1994 m., o vėliau ir pačios Sovietų Sąjungos sunaikinimas.
Ir Gorbačiovas, pradėjęs eiti pareigas, tai puikiai apibūdino perestroika ir glasnost.
Perestroika reiškia pertvarką, o glasnost - skaidrumą. Būtent tai jis ir norėjo pertvarkyti.
Tada mes patyrėme, kad atsirado oligarchų kasta, o politbiuras ir partija su visomis savo struktūromis iš karto išnyko.
Tada vykusi klasių kova peraugo į kovą už klimatą.
Gerai, tai, manau, atveda mus į dabartį.
Taip, taip.
Tai būtų buvęs kitas mano klausimas.
Jūs aprašėte, kad didžiųjų finansinių oligarchų įtaka iš tikrųjų visada egzistavo Rusijos ar Sovietų Sąjungos istorijoje.
Na, o šiandien?
Michael Wolski:] Manau, kad jie vis dar dirba, bet jie nėra matomi.
Iki 1990 m. Rytų bloke ji buvo vadinama darbininkų klasės partija, klasių kova, visų šalių proletarai vienykitės, visi
šie tušti žodžiai, kuriuos dabar pakeitė kiti tušti žodžiai.
Kyla klausimas, kaip tai įvyko.
Kodėl įvyko toks posūkis?
Ir tada turime grįžti prie sienos statybos, taigi ir prie Berlyno sienos.
Nes 1960-aisiais įvyko šis pokytis, bet užkulisiuose nuo ankstesnės socialistinės sistemos pereita
prie naujos strategijos, teorijos kūrimo ir pan.
Paaiškinsiu taip:
1960 m. sovietai nurodė statyti sieną, t. y. atlikti parengiamuosius darbus, kad VDR galėtų viską įsigyti planinės
ekonomikos priemonėmis, t. y. statybines medžiagas ir darbo jėgą.
Tada buvo pastatyta siena.
To priežastis buvo ta, kad Vakarų sąjungininkės nenorėjo priimti sovietų pasiūlymo pakeisti
Vakarų Berlyno politinę padėtį - Berlyno ultimatumo.
Paskui buvo pastatyta siena ir suprasta, kad dėl to VDR praktiškai atsidūrė ant nevaldomumo, t. y. ekonominio žlugimo, slenksčio.
Tai nebuvo planuota, nebuvo numatyta, tačiau tai įrodė, kad socialistinė planinė ekonomika VDR,
vienintelėje pramoninėje Rytų bloko šalyje, nepasiteisino.
Esu tikras, kad jau girdėjote apie Komercinio koordinavimo skyrių, kuriam vadovauja Alexanderis Schalckas-Golodkowskis.
Ši istorija prasideda 1962 m., kai A. Schalck-Golodkowskis tapo SED užsienio prekybos apygardos vadovybės pirmuoju sekretoriumi
ir dabar jau spaudžiamas maždaug 30 egzistuojančių užsienio prekybos įmonių (kitoms VDR tai
nebuvo leidžiama) sumažinti eksporto tikslus.
Juk VDR buvo pramoninė šalis, kuri pirko žaliavas ir pusfabrikačius, kad juos perdirbtų ir parduotų visame pasaulyje,
pirmiausia, žinoma, Vokietijos Federacinei Respublikai.
Tačiau dėl to, kad ši planinė ekonomika buvo tokia griežta, nebuvo galima įsigyti smulkaus remonto,
atsarginių dalių ir priedų, todėl mašinos stovėjo vietoje.
Tada atėjo užsienio prekybos bendrovės ir pasakė: taip, mes negalime eksportuoti, nes bendrovė XY
negali pristatyti prekių, nes nėra atsarginių dalių.
1962, 1963 m. Schalckas ir jo MFS karininkas jau galvojo, kaip viską pakeisti, bet Maskvoje tai buvo atmesta.
1964 m., situacijai toliau blogėjant, N. Chruščiovas buvo nuverstas, o 1965 m. Maskva leido šiai
struktūrai veikti lygiagrečiai su planine ekonomika kaip privačiai VDR užsienio prekybai.
1966 m. buvo priimta steigiamoji chartija, o vėliau dekretu įsteigtas Komercinio koordinavimo skyrius.
Apie tai nebuvo paskelbta Oficialiajame leidinyje, nes tai duotų priešingą rezultatą.
Vakarai ištisas dienas būtų krimtęsi dėl to, kad VDR įrodė, jog komunizmas neveikia.
Tačiau dėl to 1968 m. Vakarai iš perbėgusio Čekijos "Stasi" generolo gavo informacijos, kad 1966 m. Varšuvos pakto rudens
susitikime buvo paskelbta, jog visa ši socializmo doktrina bus pakeista ir Vakarams bus leista peraugti į socializmą.
Įdomu tai, kad buvęs Federalinės konstitucijos apsaugos tarnybos vadovas praėjusiais metais patvirtino būtent tai.
Gal paklausysime?
...Aš esu teisininkas, mano viršininkas būtų diktatorius arba būsimasis diktatorius, ir aš sakyčiau: "Pone
Maaßenai, pagalvokite, kaip liberalią demokratiją paversti totalitarine valstybe, kuri man patiktų".
Tada taip pat svarsčiau, kokiais mechanizmais būtų galima pakenkti visai sistemai.
O sistema yra paversti ją kolektyvizmu, kur visi žmonės yra gemainstryminiai ir visi žmonės mąsto ta pačia kryptimi,
priversti juos bijoti ir pastatyti prieš juos svarbiausią tikslą.
Ir turiu pasakyti, kad idėją panaudoti klimatą Pagrindiniam įstatymui sugriauti sugalvojo protingas žmogus.
Žinau, kad septintajame dešimtmetyje KGB jau buvo žmonių, kurie mąstė apie tai, kaip Vakarai galėtų virsti socializmu.
Tuo metu aplinkosaugos tema jau buvo svarstoma KGB, su aplinkosaugos tema, su antirasizmo tema ir t. t. Galima įtikinti
žmones, kad jie sakytų: palikime demokratiją ir teisinę valstybę ramybėje, atidėkime tai į šalį, lemiamas
dalykas yra antirasizmas, lemiamas dalykas yra aplinka.
Tokių minčių KGB turėjo dar septintajame dešimtmetyje.
Bet turiu pasakyti, kad klimato klausimu - chapeau.
Iš tiesų didelis pasiekimas - pasinaudoti šia klimato problema siekiant pakenkti demokratinei teisinei valstybei.
Taip, ir tai veda prie tikslų, kurie buvo nustatyti Sovietų Sąjungoje 1966 m.
Pirmasis tikslas buvo leisti Vakarams į jį įaugti.
O antrasis tikslas buvo uždirbti pinigų iš klimato.
Taip ir nutiko.
Taigi, pirmasis žingsnis buvo patarti Romos klubui, Romos klubo įkūrėjui, 1967 m., kaip turėtų būti
įkurta organizacija ir kokie turėtų būti jos prioritetai.
Tuo metu jis nuskrido į Sovietų Sąjungą ir surengė ilgas derybas.
Po to, kai buvo įkurtas Romos klubas, du KGB generolai visada buvo Romos klubo nariai, tikrieji nariai iki 1992 m.
Negaliu pasakyti, kas nutiko po to, bet tai užfiksuota dokumentuose.
Kitas dalykas - prie Vienos buvo įkurtas bendras su amerikiečiais Sovietų Sąjungos likvidavimo institutas, kuriame nuo 1982 m. buvo
rengiami politiniai darbuotojai postperestroikos laikotarpiui.
Kitaip tariant, yra tokie vardai kaip Čubaisas, Vechselbergas, Arvenas ir t. t., kurie buvo ten apmokyti, o
vėliau, pasibaigus perestroikai, dalyvavo privatizuojant viešąją nuosavybę, valstybinę nuosavybę.
Kalbame apie milijardierius arba oligarchus.
Šiems oligarchams atsirasti JAV prireikė 200 metų.
Tai buvo prieš trejus-penkerius metus, kai šie oligarchai susikūrė.
Visus apstulbino tai, kaip greitai šie žmonės praturtėjo.
Kuo turtingas?
Privatizavimo būdu, nes jie sėdėjo prie šaltinio ir galėjo privatizuoti atitinkamas bendroves, valstybines įmones.
Tai buvo gana sudėtingas procesas.
Knygoje taip pat tiksliai aprašoma, kas nutiko.
Taip pat dalyvavo Vakarų oligarchai, finansiniai oligarchai.
Jie išrinko filė gabaliukus žaliavų pramonėje.
Toks pavyzdys yra Chodorkovskis, toks pavyzdys yra Abramovičius, kuris nuo 1988 m. gavo paskolas iš Vakarų, paskolų
įsipareigojimus, o vėliau, kai prasidėjo privatizacija, įsigijo šias įmones, taip sakant, kaip patikėtiniai.
Tai, žinoma, nebuvo matoma. Patikėtinis, taip, jie jį kažkam atidavė.
Tačiau jis buvo priekyje ir visi manė, kad jis yra savininkas.
Romanas Abramovičius turi 100 milijonų - tai taip pat užfiksuota knygoje, JAV yra toks kontrolės padalinys, tiriantis
finansinius nusikaltimus, ir apie tai yra ilgesnis straipsnis.
Taigi jis gavo 100 mln. dolerių paskolą ir investavo pinigus į naftos bendrovę, kurią po
dešimties ar dvylikos metų pardavė už 13,5 mlrd. dolerių.
Na, o dabar jis gyvena iš trijų procentų, taip.
Tai šiek tiek įžūlu. Taigi, jei teisingai supratau, beprotiškas nacionalinio turto perskirstymas?
Taip, po pirmosios revoliucijos, kai buvo nusavintos visos bažnyčios, bajorai, stambūs žemvaldžiai,
pirkliai ir verslininkai, kitaip tariant, kapitalistai.
Daugelis buvo nužudyti, daugelis pabėgo į Europą.
Tai buvo antroji perskirstymo kampanija, kai žmonės praturtėjo per labai trumpą laiką.
Tuomet, XX a. trečiojo dešimtmečio pradžioje, vykstant šiai sumaiščiai, viskas praktiškai buvo sukišta į
valstybę, o ne paskirstyta asmenims, t. y. perskirstyta.
Taigi, o dabar tai, ką ponas Maaßen pasakė apie klimatą, yra trečiasis perskirstymas.
Nes dabar klasių kova tapo kova dėl klimato.
Jei anksčiau tai buvo, taip sakant, kapitalistas, tai šiandien priešas yra klimato
neigėjas, klimato nusidėjėlis, klimato teršėjas.
Taigi visa ši ideologija dabar pasiekė tokį lygį, kad CO2 mokesčiai - visa ekologiškų produktų problema
taip pat yra jos dalis, t. y. kad viskas, kas ekologiška, yra brangiau, - taip pat judumo ribojimas.
Dabar matome, kad "VW Group" mažėja, t. y. traukiasi.
Ir tai galiausiai reiškia, kad dėl klimato priežasčių žmonės nebenori turėti asmeninio transporto, žr. 15
minučių miestus, kuriuose viską galima nuvažiuoti dviračiu.
Jei norite išvykti iš 15 minučių miesto, dabar Kinijoje jums reikia leidimo.
Kitaip negalėsite įveikti barjero.
Taigi dabar tai organizavusios jėgos vėl uždirba pinigų.
Pinigai gaminami iš karšto oro.
Dabar kalbu apie poną Maaßeną.
Įdomu. Kitaip tariant, iš tikrųjų galėtumėte apibendrinti cituodamas mūsų mielą WEF iniciatorių?
Taip.
Klausas Švabas.
Michael Wolski Taip, tai taip pat įdomu.
Jis 1972 m. įkūrė šį WEF, Pasaulio ekonomikos forumą, ir jis tebėra ten iki šiol, tokia iškasena.
Jūs nieko neturėsite ir būsite laimingi - toks yra tikslas.
Tai mus sugrąžina prie socialistinės visuomenės.
Dabar jie kalba apie CO2 mokesčius, naujas šildymo sistemas - 40 proc. žmonių Vokietijoje turi nuosavą būstą, ir nežinau,
kiek iš jų gali sau leisti įsigyti naują šildymo sistemą.
Ir tada garsiosios "Black Rocks" ir panašios bendrovės tikriausiai stovės ir sakys: "Gerai, tada mes jį
nupirksime iš bankroto turto, iš priverstinio pardavimo".
Taip, sakyčiau, labai, labai pamokoma, kaip toli mes jau esame šiame dabartiniame trečiajame procese.
Taip.
KlaTV pašnekovas Tikrai reikia paklausti, kiek iš tikrųjų socializmas mirė 1989 m.
Tačiau apibendrinant galima pasakyti, kad gali būti labai sunku įsivaizduoti, jog čia yra paslėptų
jėgų, kurios akivaizdžiai veikia prieš žmonių gerovę.
Ir kol kas jau toks velniškai protingas, beveik galima sakyti, iš tikrųjų toks visa apimantis.
Taip, tikriausiai visa tai valdo dirbtinis intelektas.
Taip, baigdamas šį labai įdomų interviu, norėčiau paklausti, ką dar galima padaryti?
Na, galima save stabilizuoti visapusiškai informuojant, t. y. ne tik turint intelektualinius šaltinius iš "Tagesschau",
"MoMa" ir "Netflix", bet ir naudojantis alternatyvia žiniasklaida ar semiantis įkvėpimo, pavyzdžiui, iš šios.
Šioje knygoje pateikiau beveik 100 nuorodų į internetą, kur galite rasti nuorodų įvairiomis temomis, taip
pat galite rinkti naujas idėjas ir tada ieškoti toliau.
Tačiau tai reiškia, kad reikia būti aktyviam ir nesėdėti vakare prie televizoriaus su maišeliu traškučių.
Taip, manau, kad tai pasiimsime su savimi. Labai ačiū už interviu.
Taip pat ačiū.
Ir tada mes vėl susitiksime.
Taip, ačiū.