Laipni lūdzam, Volski kungs.
Paldies par uzaicinājumu no KlaTV.
Jā, ar prieku. Mēs veicam šo interviju ļoti neaizmirstamā dienā, 9. novembra gadadienā.
Ir pagājuši tieši 35 gadi kopš Berlīnes mūra krišanas 1989. gadā.
Jūs esat vairāku ļoti interesantu grāmatu par šo tēmu autors, kuras var atrast arī jūsu tīmekļa vietnē.
Pirms sākam, vispirms iepazīstināsim jūs ar mūsu skatītājiem.
Mihaels Volskis dzimis 1952. gadā Saksijā un uzaudzis Austrumberlīnē.
Viņš ir trīs bērnu tēvs.
Pēc vidusskolas beigšanas 1970. gadā viņš studēja ekonomiku, specializējoties ārējā tirdzniecībā.
No 1974. gada Volskis strādāja VDR ārējās tirdzniecības jomā.
No 1986. līdz 1990. gadam viņš bija VDR ārējās tirdzniecības sakaru virsnieks ASV uzņēmuma birojā
Starptautiskajā tirdzniecības centrā Austrumberlīnē.
1989. gada decembrī grupa viņam uzticēja izveidot tirdzniecības uzņēmumu Austrumberlīnē.
Šis pasūtījums tika atcelts 1990. gada janvārī.
1991. gada sākumā Volskis tika pārcelts uz Maskavu.
Tur viņš bija Grupas pārstāvniecības PSRS dibinātājs un vadītājs un pieredzēja Padomju
Savienības sabrukumu un Krievijas pārveidi.
1998. gadā viņš atgriezās Berlīnē un strādāja par konsultantu Krievijas uzņēmumos.
No 2006. līdz 2012. gadam viņš bija Vācijas un Bosnijas biznesa asociācijas Sarajevā dibinātājs un direktors.
Maikls Volskis kopš 2014. gada ir pensijā.
Viņš ir piecu grāmatu par Berlīnes mūra krišanu autors.
Mūsu atmiņās un plašsaziņas līdzekļu ziņojumos 1989. gada mūra krišana vienmēr parādās kā miermīlīga
revolūcija, kā VDR iedzīvotāju neapmierinātības rezultāts.
Daudzi cilvēki domā par mieru un demonstrācijām.
Un savā grāmatā "1989. gada Berlīnes mūra krišana" (1989 Mauerfall in Berlin) - atskatoties 35 gadus atpakaļ
- jūs kā mūsdienu liecinieks raksturojat mūra krišanu kā notikumu, kas bija rūpīgi plānots un īstenots.
Kāpēc jūs tā domājat?
Jā, kā jau iepriekš aprakstīju savā CV, no 1986. līdz 1990. gadam es strādāju ASV uzņēmuma pārstāvniecībā
Austrumberlīnē un palīdzēju veidot uzņēmuma biznesu VDR.
Un, kad 1989. gada novembrī mūris gāzās, Šveices uzņēmuma, kas pārvaldīja biroju, priekšnieks
decembrī atnāca un teica: Maiks, tev ir īpašs uzdevums.
Mēs izveidosim meitasuzņēmumu pārdošanai VDR, kā arī Polijā, Čehijā un Ungārijā.
Un jūsu uzdevums ir, tā sakot, uzsākt šo dibināšanu un organizēt notāru un juristu, kā arī to, kāds
īpašums un cik cilvēku, t.i., veikt sagatavošanās darbus.
Un tagad bija palikušas dažas dienas līdz Ziemassvētkiem.
Es to sāku un pēc tam, janvāra sākumā, vēlējos veikt pārrunas ar cilvēkiem, kas atbild par attiecīgo darba daļu.
Un tad, 1990. gada 9. janvārī, mums piezvanīja un lika visu pārtraukt. Mēs neesam dibinājuši meitasuzņēmumu.
Mūsu uzņēmējdarbība tiek nodota Vācijas meitasuzņēmumam.
Vācijas Federatīvajā Republikā, Neisā, bija liels uzņēmums.
Un tas mani pārsteidza. Un es uzdevu jautājumu, jā, kāpēc tā darbība tiek pārtraukta?
Un tad priekšnieks man teica: jā, mēs esam saņēmuši norādījumus no ASV, VDR vairs nebūs.
Tas notika 1990. gada 9. janvārī.
Un, atgriežoties vēsturē, tikai 1990. gada 13. februārī četri sabiedrotie un abi Vācijas ārlietu ministri
tikās un nolēma sākt sarunas par Vācijas vienotību.
Tas nozīmē, ka Grupas augstākā vadība jau iepriekš zināja rezultātus.
Interesanti, ka pirms 13. februāra es saņēmu otru zvanu, kurā man teica, ka viss ir jāizdara līdz 1990. gada 30. jūnijam,
t. i., VDR uzņēmējdarbības integrācija Rietumvācijas filiālē.
Jā, un tad maijā mēs uzzinājām, ka monetārā savienība stāsies spēkā 1. jūlijā.
Un ikviens, kurš joprojām runā par nejaušību, manuprāt, ir diezgan naivs.
Bet tas liek uzdot jautājumu, kurš patiesībā vēlējās, lai mūris kristu?
Kad es biju Maskavā, es runāju ar daudziem cilvēkiem, kuri bija diezgan kompetenti.
Piemēram, bijušie KGB darbinieki, kas tika likvidēti pēc komunisma sabrukuma.
Tādējādi Padomju Savienība tika likvidēta, ārējās tirdzniecības monopols sabruka, un atsevišķas
kombinātas tagad varēja veikt eksporta un importa operācijas.
Un šajās kombinātu ārējās tirdzniecības nodaļās, uz kurām man tagad bija jābrauc, nevis uz ārējās tirdzniecības
uzņēmumu Maskavā, bija cilvēki, kuri brīvi runāja vāciski.
Un, kad es tad, nu, mana krievu un angļu valoda nebija tik profesionāla, viņi man jautāja, no kurienes tu esi?
Un ar Michael Wolski uz vizītkartes tas nebija skaidri kategorizējams kā Fritz Müller vai kaut kas tamlīdzīgs.
Un, kad es to pateicu, ka no VDR, viņa seja kļuva gaišāka:
Piecus gadus biju arī VDR. Es brīvi runāju vāciski, un jau tad zināju, ka viņš nav bijis armijā, jo virsnieki VDR
vienmēr bija ne ilgāk kā trīs gadus. Un tie, kas bija no otra karaspēka, viņi tur bija nedaudz ilgāk.
Tur bija dažas interesantas sarunas, un viņi man pastāstīja daudz jauna par VDR, ko es
nezināju par vadības struktūrām un varas attiecībām.
Tad es daudz lasīju padomju politiķu, diplomātu, slepeno dienestu darbinieku grāmatas un tā tālāk.
Un pamazām kļuva arvien skaidrāks, ka patiesībā tas bija notikums, kas slēpās aiz dūmu aizsega, un
šis dūmu aizsegs saucās "Miermīlīgā revolūcija".
Interesanti, ka 2015. gada sākumā tika publicētas trīs publikācijas, kas šo situāciju nedaudz izgaismoja.
Pirmais bija 2014. gada 2. novembrī Der Spiegel publicētais raksts: Gorbačovs un Ševardnadzē vēlējās, lai mūris krīt ātrāk.
Viņi abi devās pie Ēriha, viņi bija Berlīnē, šeit notika konference...
Kad tas bija?
Tas bija 87. gadā. 1987. gada 28. vai 29. maijā viņi apmeklēja Erihu Honekeru un teica viņam, ka mūris vairs neatbilst
Gorbačova kultivētajam Eiropas tēlam un ka atbruņošanās vairs nav iespējama un ka viņam būtu jānojauc mūris.
Un tad Ērihs, tā sakot, piecēlās uz galda un pateica "nē".
Tas bija ļoti nekaunīgi, jo Erihs zināja, ka tanki vairs neieradīsies, kā Prāgā 68.
gadā, ja viņi nedarīs to, ko Maskava gribēja.
Un tad viņi abi aizgāja.
Interesanti, ka 14 dienas vēlāk Reigans bija Rietumberlīnē un runāja Brandenburgas vārtu rietumu pusē.
Un tad izskanēja slavenais teiciens: Gorbačova kungs, nojauciet šo sienu!
Tāpēc viņš neteica Honekers, bet gan Gorbačovs.
Tātad viņš zināja, kas ir atbildīgais.
Tā kā tas nenotika, 1989. gadā notika slepena padomju akcija.
Tas ir aprakstīts 2014. gada beigās vai 2015. gada sākumā izdotajā grāmatā "Operācija Lutsch", ko sarakstījis VDR militārā
izlūkdienesta slepenais virsnieks, kurš aprakstījis, kā tika sagrauts mūris un kādi sagatavošanās darbi tika veikti pirms tam.
Un trešais punkts bija notikumi Ungārijā, kad 1989. gadā tika demontēti robežapsardzības nocietinājumi, kur arī notika
šī tikšanās, šis pikniks, kur gandrīz 700 VDR pilsoņu izmantoja šo iespēju un caur Austriju devās uz Rietumvāciju.
Aizraujoši. Vai jums ir vēl kādi tādi notikumi, kur rodas sajūta, ka tas ir kā scenārijs, kas šeit notika?
Protams, bija vēl daži citi notikumi.
Ja tagad paskatās uz 9. novembri, uz to, kā šī diena bija strukturēta, kā tā noritēja, tas viss ir ar mums
visiem zināmiem attēliem, bet ar citu interpretāciju.
Es to arī pieminēju grāmatā, piemēram, to, ko mēs, iespējams, redzēsim vēlāk, kad Šabovskis nolasīs savu tekstu,
ka šajā tekstā kaut kas bija iztrūcis, bet Egons Krencs to bija ierakstījis, ka bija bloķēšanas periods.
Vai mēs to uz brīdi noklausīsimies?
...mēs šodien esam nolēmuši pieņemt noteikumus, kas dod iespēju ikvienam VDR pilsonim
izbraukt no valsts caur VDR robežšķērsošanas vietām.
Ministru padome ir nolēmusi, ka šis pārejas regulējums būs spēkā attiecībā uz ministrijas Preses departamentu
līdz brīdim, kad ar Volkskammera starpniecību stāsies spēkā attiecīgs tiesiskais regulējums.
Un šajā tekstā, ko viņš nolasīja, ir bloķēšanas paziņojums.
Un tas bija jāpaziņo pa radio tikai nākamajā rītā plkst. 5.00.
Un šis bloķējošais paziņojums ir noņemts, tā ka viņš, tur ir gara versija, tad sēž un skatās, skatās un skatās un saka, ka
viņam kaut kā bija doma, ka tādam jābūt, un viņš to neatrada.
Tas izraisīja robežšķērsošanas punktu apmeklējumu.
Arī šī bija padomju militārā izlūkdienesta organizēta akcija.
Tagad jautājums, ko tolaik sev uzdeva daudzi VDR pilsoņi. Kāpēc nenotika apšaude?
Jā, tas ir nākamais punkts.
Tā 89. gada sākumā pie robežas notika nāvējoša apšaude.
Berlīnē tika nošauts jaunais Kriss Gefrojs, kas, protams, bija absolūta katastrofa Ševardnadzes un Gorbačova politikai.
Tā kā VDR rietumu robeža atradās Varšavas pakta suverenitātē, aprīlī VDR pierobežas karaspēks paziņoja,
bet Varšavas pakts nolēma, ka uz rietumu robežas vairs netiks izmantoti šaujamieroči.
Tas notika 12. aprīlī.
Tas nozīmē, ka no šī brīža robežsargi redzami pildīja apsardzes pienākumus ar ložmetēju, bet bez munīcijas.
Un tikai virsniekiem bija munīcija viņu personīgajiem dienesta ieročiem.
Citiem vārdiem sakot, šajā brīdī jau bija skaidrs, ka šis robežrežīms tiks izbeigts.
Protams, tas nebija zināms, tas bija slepeni.
Jo tad uz robežas jau būtu bijis skrējiens.
Jā, bet tagad tur bija ne tikai VDR karavīri.
Cilvēki interesējās arī par to, kur ir visi krievu karavīri, kas bija visur VDR.
Jā, un tāds bija arī ilgtermiņa plāns šim 9. novembra pasākumam.
Nu, 7. novembris bija augstākā politiskā brīvdiena Padomju Savienībā, Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija.
Toreiz tas bija oktobris, jo viņiem bija cits kalendārs.
Un tad šie svētki vienmēr bija divas dienas, tāpēc 7. un 8. novembris Padomju
Savienībā bija valsts svētki, dubultās brīvdienas.
Un tieši tad padomju karavīrus izvietoja kazarmās.
VDR viņiem tāpat bija tikai grupu izejas, individuāli viņus nelaida ārā, un tad šie
karavīri tika ieslodzīti kazarmās līdz 13. novembrim.
Un tam bija vēl viens iemesls.
Katru gadu dezertēja 300 līdz 400 padomju karavīru.
Daudzi vēlējās doties uz Austrumiem, daži - uz mājām, bet daži - uz Rietumiem.
Un, tā kā 1989. gada 3. vai 4. augustā uz rietumu robežas bēgošs, t. i., dezertējis padomju karavīrs
nošāva VDR robežsargu, bija visi iemesli viņus ieslodzīt.
Jo, ja robeža būtu atvērta, padomju karavīri ar ieročiem būtu varējuši iejaukties un izraisīt asinsizliešanu.
Protams, bija arī daži citi punkti.
Padomju Savienības augstākais pārstāvis, politiskais pārstāvis VDR, bija vēstnieks.
Tas varēja izraisīt arī padomju karavīru izvietošanu valsts robežas aizsardzībai.
Tāpat kā 1953. gadā toreizējais VDR augstais komisārs Semjonovs 17. jūnijā deva
rīkojumu padomju karavīriem izmantot šaujamieročus.
Tas netika darīts Maskavā, bet gan Berlīnē.
Un, lai izslēgtu jebkādu risku, jo bija zināms, ka padomju karavīru virspavēlnieks šeit, VDR, ir,
teiksim, grūti novērtējams, padomju vēstniekam vai nu deva miega tableti, vai viņš to lietoja.
Katrā ziņā tajā vakarā viņš vairs nereaģēja.
Un tas nozīmēja, ka vienīgā persona, kas varēja dot rīkojumu, neatradās uz vietas.
Jā, un vadība, Honekers un Co.
Nu, naktī, kad tas bija zināms... Bija vēl kaut kas, bija šī Centrālās komitejas sanāksme.
Centrālās komitejas sanāksmei bija jābeidzas ap pulksten 18.00, tajā pašā laikā, kad viņš šeit uzstājās, Šabovskis.
Bet tur tikšanos pagarināja cilvēki, kurus acīmredzot instruēja padomju militārā izlūkošana vai VDR militārā izlūkošana.
Jūs esat teikuši, ka nevarat iet katrs savu ceļu, jo jums ir tik daudz problēmu.
Un viņi ļāva sesijai ilgt līdz 20.40.
Tieši tajā laikā Šabovskis teica, ka tas tiks piemērots nekavējoties, un cilvēki jau plūda uz
robežpārejas punktu, īpaši uz Bornholmer Strasse.
Par to tika paziņots arī televīzijā, vispirms Austrumvācijas televīzijā, pēc tam Rietumvācijas televīzijā.
Un Centrālajā komitejā viņi sēdēja kā izolatorā.
Tolaik nebija mobilo tālruņu, tāpēc neviens nevarēja spēlēt un kliegt un teikt, ak, kas tagad ir noticis?
Nē, nē. Un viņi to saprata tikai ap pulksten 22.00.
VDR Aizsardzības ministrija atradās Štrausbergā, nevis Berlīnē.
Un tad viņi izbrauca, tātad pēc 20.40 viņi bija Štrausbergā ap pulksten 22.00, un tad arī sāka izplatīties informācija.
Un padomju pusei bija pie tā jāpiedalās, tāpēc idejas par pirmo motorizēto strēlnieku divīziju izvietošanu tika noraidītas.
Aizraujoši.
Un, ja vēl ir jautājumi, bet bija miermīlīgi revolucionāri, protams, bija, jo viņi bija sagatavoti.
Tātad tas bija no padomju militārās izlūkošanas, ne no Stasi un KGB, bet arī no Rietumu dienestiem, tāpēc cilvēki
izgāja ielās, cilvēki protestēja, lika sveces logos un, un, un, un, un, un, un, tātad tas jau pastāvēja.
Galu galā tas bija nepieciešams vēlāk, lai izstāstītu stāstu par miermīlīgajiem revolucionāriem.
Un tur nevarēja būt tikai trīs cilvēki un teikt, lūk, šie bija trīs miermīlīgi revolucionāri, tas nebūtu tik labi izdevies.
Tāpēc tai bija jābūt masu kustībai ne tikai Leipcigā un Berlīnē, bet arī citās pilsētās.
Aizraujoši. Rezumējot līdz šim brīdim, jo arī šodien mēs redzam, ka desmitiem tūkstošu cilvēku
pirmdienās iziet ielās, lai demonstrētu, tāpat kā toreiz.
Tagad jūs sakāt, ka padomju vadība principā plānoja mūra krišanu un izmantoja šīs demonstrācijas.
Visbeidzot, jūs esat izteicis pieņēmumu, ka arī Rietumu slepenajiem dienestiem bija aktīva loma.
Vai es pareizi saprotu, ka Austrumi un Rietumi, kas patiesībā bija oficiāli ienaidnieki,
tagad strādā kopā, lai īstenotu kādu programmu?
Es domāju, ka jā. Jūs varat, šis kopīgais pavediens vēsturē iet cauri kopš 1917., 18. gada.
Tagad ir neskaitāmas grāmatas, kas pierāda, ka šī sadarbība pastāvēja.
Daudz kas bija ekonomikas jomā, bet nedaudz arī politikas jomā, un, protams, notika arī
regulāra koordinācija starp valstu dienestiem.
Aizraujoši. Tas nozīmē, ka bija kaut kas līdzīgs tiltiem starp Austrumu un Rietumu bloku?
Es teiktu, ka jā. Es strādāju uz šāda tilta. Tas bija tirdzniecībā.
VDR bija ļoti ieinteresēta šo ASV uzņēmumu ierašanās.
Kad šie ASV uzņēmumi 1985. gadā uzsāka darbību, tie droši vien kaut ko zināja, jo viņi nāca tajā
pašā laikā un vēlējās par darbiniekiem VDR pilsoņus.
Viņi varēja ņemt līdzi savus cilvēkus, varēja meklēt cilvēkus Rietumberlīnē un izmantot Ārējās
tirdzniecības centra organizētos ārvalstu tirgotājus.
Un viņi vēlējās pēdējo.
Viņu tur nebija, tāpēc vispirms bija jāsāk meklēšanas operācija, jo šiem cilvēkiem bija vajadzīga Rietumu pase.
Tātad, lai kļūtu par ceļojošu kadru, jums bija jāiziet cauri visai VDR dzirnavām.
Un tad mani uzrunāja, un mani ieinteresēja šis darbs, un es piekritu.
Un tad es sāku strādāt 86. gada sākumā, aprīlī.
Bet vēl bija vairāki tilti, ja atceramies.
Tātad Angela Merkele nāk no mācītāju ģimenes.
Un mācītājam Kasnera kungam Templinā bija teologu mācību centrs.
Arī teologi no Rietumeiropas bija regulāri viesi.
Un, iespējams, viņi jau ir pievērsuši uzmanību Andželai.
Kas zina. Bet kaut kā tas izklausās pēc darba kārtības, kas šeit notiek.
Tātad plāns, kas netika izdomāts tikai vakar, vai ne? Kad tas sākās?
Es domāju, ka jā. Tātad mums nav detalizēti jāatgriežas pie Kārļa Marksa.
Bet visu valstu proletārieši, apvienojieties! darbojas tikai tad, ja visu valstu kapitālisti ir
vienoti, jo proletārieši ir atkarīgi no kapitālistiem.
Bet 1917. gadā notika Oktobra revolūcija, un pa to laiku ir iznākušas vairākas grāmatas, īpaši ASV, kurās ļoti
detalizēti aprakstīta Volstrītas un boļševiku revolūcijas saistība, piemēram, Entonija Sutona grāmata.
Un kur tika aprakstīts arī tas, kā Trockis un Ļeņins devās uz Petrogradu ar finanšu līdzekļiem, no kuriem vienu
nodrošināja Federālo rezervju dibinātāji, bet otru - Vācijas aizsardzības spēki, lai tur izraisītu šo revolūciju.
Daži tāpēc, ka uzskatīja, ka valsts ir nobriedusi, lai to gāztu, t.i., ASV baņķieri, lai, tā sakot, iegūtu valsti savā paspārnē,
bet Ļeņins tāpēc, ka viņš bija vajadzīgs, lai panāktu pamieru, vēlāk miera līgumu un atbrīvotu Vāciju no otrās frontes.
Tātad tas nozīmē, ka pēc tam tika noslēgts arī Brestļitovskas miera līgums un Vācija izstājās no
šīs sabiedroto entantes - eh, Krievija izstājās.
Tolaik tā vēl bija Krievijas impērija, Padomju Savienība tika dibināta tikai 22. decembrī, bet tas bija pārejas posms.
Un tad amerikāņi izveidoja cilvēku, kurš jau pazina Ļeņinu, kurš noslēdza pirmos līgumus ar Ļeņinu, tas bija Armands Hammeris.
Un līdz pat savai nāvei 1990. gadā, neilgi pirms nāves, viņš bija ASV galvaspilsētas pārstāvis sakariem ar Politbiroju.
Un visi šie lielie Padomju Savienības importa projekti attiecībā uz rūpnīcām, hidroelektrostacijām, kā arī zemes un nomas līgumi
Otrā pasaules kara laikā tika noslēgti, tā sakot, viņa aizgādībā.
Starp citu, Armands Hammeris gadu gaitā ir kļuvis par miljardieri.
Viņa tēvs bija Komunistiskās partijas dibinātājs, ASV Komunistiskās partijas līdzdibinātājs.
Un, protams, viņš bija arī Ļeņina ordeņa saņēmējs.
Skaidrs sakars starp abiem blokiem, tas ir jāsaka.
Bet tagad vēlreiz, jo es uzskatu, ka ir ļoti svarīgi atskatīties uz to, kas notiek šodien.
Jūs teicāt, ka FED, t.i., Federālā rezervju sistēma, Rietumu pasaules svarīgākie
finanšu oligarhi, ierosināja Oktobra revolūciju.
Jā.
Tad viņiem bija jābūt ļoti skaidrām finansiālām interesēm?
Nu, protams. Interese bija dominēt Krievijā.
Bet jūs to nevarētu izdarīt tieši.
Viņi mēģināja, notika pilsoņu karš, kurā piedalījās arī amerikāņi, angļi un japāņi.
Taču valsts bija pārāk liela.
Un viņi centās izveidot režīmu, kas bija atkarīgs no jums, bet kas nebija pazīstams pasaulē.
Neviens nebūtu iedomājies, ka šie krievu komunisti sākuma posmā galu galā tika finansēti no Rietumiem un vēlāk kontrolēti.
Tas ir arī iemesls, kāpēc daudzi cilvēki nevar noticēt, ka Padomju Savienība likvidēja savu sistēmu.
Tātad Berlīnes mūra krišana praktiski nozīmēja Eiropas sociālistisko valstu nošķiršanu no apročiem.
Padomju armijas izvešana, kas ilga līdz 1994. gadam, un pēc tam arī pašas Padomju Savienības iznīcināšana.
Un Gorbačovs, stājoties amatā, to skaisti aprakstīja ar perestroiku un glasnost.
Perestroika nozīmē reorganizāciju, bet glasnost - pārredzamību. Un tieši to viņš vēlējās pārstrukturēt.
Un tad mēs piedzīvojām to, ka radās oligarhu kasta, un šis politbirojs un partija ar
visām tās struktūrām vienā mirklī izzuda.
Un šķiru cīņa, kas mums toreiz bija, pārtapa par cīņu par klimatu.
Labi, tas, manuprāt, mūs noved pie šodienas.
Jā, jā.
Tas būtu mans nākamais jautājums.
Jūs esat aprakstījis, ka lielo finanšu oligarhu ietekme Krievijas jeb Padomju Savienības vēsturē ir pastāvējusi vienmēr.
Nu, un šodien?
Michael Wolski:] Es domāju, ka viņi joprojām strādā, bet viņi nav redzami.
Un tas, ar ko mūs apmuļķo, - līdz 1990. gadam Austrumu blokā to sauca par strādnieku šķiras partiju, par šķiru
cīņu, par visu valstu proletāriešiem - visi šie tukšie vārdi tagad ir aizstāti ar citiem tukšiem vārdiem.
Jautājums ir, kā tas notika.
Kāpēc ir noticis šāds pavērsiens?
Un tad mums ir jāatgriežas pie Berlīnes mūra celtniecības un līdz ar to arī pie Berlīnes mūra.
Jo 60. gados notika pārmaiņas, bet aizkulisēs notika pāreja no iepriekšējās sociālistiskās
sistēmas uz jaunas stratēģijas un teorijas izstrādi utt.
Ļaujiet man to paskaidrot šādi:
Sienas būvniecību 1960. gadā pavēlēja padomju vara, t. i., veikt sagatavošanās darbus, lai pēc tam VDR ar plānveida
ekonomikas palīdzību varētu sagādāt visu nepieciešamo - gan celtniecības materiālus, gan darbaspēku.
Un tad tika uzcelta siena.
Iemesls tam bija tas, ka Rietumu sabiedrotie negribēja pieņemt padomju priekšlikumu mainīt
politisko situāciju Rietumberlīnē - Berlīnes ultimātu.
Un tad tika uzcelts mūris, un tika saprasts, ka tas VDR praktiski noveda uz bezvaldības, t.i., ekonomiskā sabrukuma robežas.
Tas nebija plānots, tas nebija paredzēts, bet tas pierādīja, ka sociālistiskā plānveida ekonomika VDR,
vienīgajā industrializētajā Austrumu bloka valstī, nedarbojās.
Esmu pārliecināts, ka jūs jau esat dzirdējuši par Komercdarbības koordinācijas nodaļu, kuru vada Aleksandrs Šalk-Golodkovskis.
Šis stāsts sākas 1962. gadā, kad Šalk-Golodkovskis kļuva par SED ārējās tirdzniecības apgabala vadības pirmo sekretāru un no
aptuveni 30 ārējās tirdzniecības uzņēmumu puses - citiem VDR tas nebija atļauts - tika
izdarīts spiediens samazināt eksporta mērķus.
Galu galā VDR bija rūpnieciski attīstīta valsts, kas iepirka izejvielas un pusfabrikātus, lai tos pārstrādātu un pārdotu visā
pasaulē, galvenokārt, protams, Vācijas Federatīvajai Republikai.
Taču tas, ka šī plānveida ekonomika bija tik neelastīga, nozīmēja, ka nebija iespējams iegādāties nelielus remontdarbus,
rezerves daļas un piederumus, un tad mašīnas stāvēja uz vietas.
Un tad nāca uzņēmumi, ārējās tirdzniecības uzņēmumi, un teica: jā, mēs nevaram eksportēt, jo
uzņēmums XY nevar piegādāt, jo nav rezerves daļu.
1962., 1963. gadā Šalkam un viņa MFS virsniekam jau bija padomā, kā situāciju mainīt, taču Maskavā tas tika noraidīts.
1964. gadā, kad situācija turpināja pasliktināties, Hruščovs tika gāzts, un 1965. gadā Maskava deva piekrišanu
šīs struktūras darbībai paralēli plānotajai ekonomikai kā privātajai ārējai tirdzniecībai VDR.
Pēc tam 1966. gadā tika pieņemti dibināšanas statūti, un tad ar dekrētu tika izveidota Komercdarbības koordinācijas nodaļa.
Tas netika publicēts Oficiālajā Vēstnesī, jo tas būtu bijis neproduktīvi.
Rietumi dienām ilgi būtu sevi pārmācījuši par to, ka VDR ir pierādījusi, ka komunisms nestrādā.
Taču tas noveda pie tā, ka 1968. gadā Rietumi no kāda pārbēguša čehu Stasi ģenerāļa saņēma informāciju, ka 1966. gada Varšavas
pakta rudens sanāksmē tika paziņots, ka visa šī sociālisma doktrīna tiks mainīta un
ka Rietumiem tiks ļauts pārtapt sociālismā.
Interesanti, ka tieši to pagājušajā gadā apstiprināja arī bijušais Federālā konstitūcijas aizsardzības biroja vadītājs.
Vai mēs to noklausīsimies?
...Es esmu jurists, mans priekšnieks būtu diktators vai topošais diktators, un es teiktu: "Māsena kungs, padomājiet, kā jūs varētu
pārvērst liberālo demokrātiju par man tīkamu totalitāru valsti.
Tad es arī apsvērtu, kādus mehānismus var izmantot, lai apdraudētu visu sistēmu.
Un sistēma ir pārveidot to par kolektīvismu, kur visi cilvēki ir gemainstreamt un visi cilvēki domā vienā virzienā,
likt viņiem baidīties un izvirzīt viņu priekšā virsuzdevumu.
Un man jāsaka, ka ideja par klimata izmantošanu, lai grautu pamatlikumu, bija gudra cilvēka prāta darbs.
Es zinu, ka 60. gados KGB jau bija cilvēki, kas domāja par to, kā Rietumi varētu pārtapt sociālismā.
Tajā laikā vides aizsardzības tēma jau tika apspriesta KGB, ar vides aizsardzības tēmu, ar antirasisma tēmu utt. var pārliecināt
cilvēkus teikt, atstāsim demokrātiju un tiesiskumu vienalga, noliekam to malā,
noteicošais ir antirasisms, noteicošais ir vide.
Šādas domas KGB bija jau 60. gados.
Bet man jāsaka, šapio par klimata jautājumu.
Tas patiešām ir liels sasniegums - izmantot šo klimata jautājumu, lai grautu demokrātisko tiesiskumu.
Jā, un tas mūs noved pie mērķiem, kas tika izvirzīti Padomju Savienībā 1966. gadā.
Pirmais mērķis bija ļaut Rietumiem tajā ieaugt.
Un otrais mērķis bija nopelnīt naudu ar klimatu.
Tas arī notika.
Tāpēc pirmais solis bija 1967. gadā sniegt padomu Romas klubam, tā sakot, Romas kluba dibinātājam, par to, kā
organizācija būtu jāveido un kādām būtu jābūt prioritātēm.
Tajā laikā viņš aizlidoja uz Padomju Savienību un risināja garas sarunas.
Un pēc tam, kad tika dibināts Romas klubs, divi KGB ģenerāļi vienmēr bija Romas kluba
pilntiesīgi locekļi līdz pat 1992. gadam.
Es nevaru pateikt, kas notika pēc tam, bet tas ir dokumentēts.
Vēl viens aspekts ir tas, ka pie Vīnes tika izveidots kopīgs institūts ar amerikāņiem Padomju Savienības
likvidācijai, kur pēc tam no 1982. gada tika apmācīti politiskie darbinieki postperestroikas periodam.
Citiem vārdiem sakot, ir tādi vārdi kā Čubaiss, Vechselbergs, Arvēns un citi, kuri tur tika apmācīti un pēc tam,
perestroikas beigās, iesaistījās valsts īpašuma privatizācijā.
Un tie ir miljardieri vai oligarhi, par kuriem mēs runājam.
Lai šie oligarhi parādītos ASV, bija vajadzīgi 200 gadi.
Un tas bija pirms trim līdz pieciem gadiem, kad šie oligarhi attīstījās.
Un visi bija pārsteigti par to, cik ātri šie cilvēki kļuva bagāti.
Bagāts ar ko?
Ar privatizācijas palīdzību, jo viņi atradās pie pirmavota un varēja privatizēt attiecīgos uzņēmumus, valsts uzņēmumus.
Tas bija diezgan sarežģīts process.
Grāmatā ir arī precīzi aprakstīts, kas notika.
Tajā bija iesaistīti arī Rietumu oligarhi, finanšu oligarhi.
Un viņi bija izvēlējušies filejas gabalus izejvielu nozarē.
Tāds piemērs ir Hodorkovskis, tāds piemērs ir Abramovičs, kurš kopš 1988. gada bija saņēmis aizdevumus no Rietumiem,
kredītsaistības, un kurš pēc tam, kad privatizācija bija sākusies, ieguva šos uzņēmumus, tā sakot, kā pilnvarnieki.
Tas, protams, nebija redzams. Pilnvarotais, jā, viņi to kādam deva.
Bet viņš bija priekšgalā, un visi domāja, ka viņš ir īpašnieks.
Un Romānam Abramovičam ir 100 miljoni - arī tas ir dokumentēts grāmatā, ASV ir šie "finči", kontroles nodaļa, kas
izmeklē finanšu noziegumus, un par to ir garāks raksts.
Viņš saņēma 100 miljonu dolāru aizdevumu un pēc tam ieguldīja naudu naftas uzņēmumā, kuru pēc desmit vai
divpadsmit gadiem pārdeva par 13,5 miljardiem dolāru.
Nu, un tagad viņš dzīvo no trim procentiem, jā.
Tas ir mazliet uzkrītoši. Tātad, ja es pareizi sapratu, valsts bagātības pārdalīšana ir neprātīga?
Jā, pēc pirmās revolūcijas, kad tika ekspropriētas visas baznīcas, muižnieki un lielie zemes īpašnieki,
tirgotāji un uzņēmēji, citiem vārdiem sakot, kapitālisti.
Daudzi tika nogalināti, daudzi aizbēga uz Eiropu.
Un tā bija otrā pārdales kampaņa, kad cilvēki ļoti īsā laikā kļuva bagāti.
Toreiz, 20. gadsimta 20. gadu sākumā, šīs nestabilās situācijas laikā, praktiski viss tika ieskaitīts
valstī, nevis piešķirts privātpersonām, t.i., pārdalīts.
Tātad, un tagad tas, ko Māsena kungs teica par klimatu, ir trešā pārdale.
Jo tagad šķiru cīņa ir kļuvusi par cīņu par klimatu.
Un, ja agrāk tas bija kāds, kas, tā sakot, bija kapitālists, tad šodien ienaidnieks ir klimata
noliedzējs, klimata grēcinieks, klimata piesārņotājs.
Un tā visa šī ideoloģija ir sasniegusi tādu līmeni, ka CO2 nodokļi - daļa no tā ir arī viss bioloģiskās
lauksaimniecības jautājums, proti, ka viss, kas ir bioloģisks, ir dārgāks -, kā arī mobilitātes ierobežojumi.
Tagad mēs redzam, ka VW grupa tiek samazināta, t.i., sarūk.
Un tas galu galā nozīmē, ka klimata apsvērumu dēļ cilvēki vairs nevēlas privāto transportu, skat. 15
minūšu pilsētas, tur visu var izdarīt ar velosipēdu.
Un, ja vēlaties izbraukt no 15 minūšu pilsētas, jums tagad Ķīnā ir vajadzīga atļauja.
Pretējā gadījumā jūs nevarēsiet tikt cauri barjerai.
Tādējādi spēki, kas tagad to ir organizējuši, atkal pelna naudu.
Nauda tiek veidota no karsta gaisa.
Un tagad es runāju par Māsena kungu.
Aizraujoši. Tātad, lai rezumētu, jūs faktiski varētu citēt mūsu jauko WEF iniciatoru?
Jā.
Klauss Švābs.
Michael Wolski Jā, arī tas ir interesanti.
Viņš 1972. gadā nodibināja WEF, Pasaules ekonomikas forumu, un tas joprojām pastāv, tāda fosilija.
Jums nekas nepiederēs un jūs būsiet laimīgs, tas ir mērķis.
Tas mūs atgriež pie sociālistiskās sabiedrības.
Tagad viņi runā par CO2 nodokļiem, jaunām apkures sistēmām - 40 % Vācijas iedzīvotāju ir pašiem savi īpašnieki, un es nezinu,
cik daudzi no viņiem var atļauties jaunu apkures sistēmu.
Un tad slavenais Black Rocks un tamlīdzīgi uzņēmumi, iespējams, stāvēs tur un teiks - labi, tad mēs to
nopirksim no bankrota masas, no piespiedu pārdošanas.
Jā, es teiktu, ļoti, ļoti pamācoši, cik tālu mēs jau esam šajā trešajā procesā.
Jā.
KlaTV intervētājs Jums patiešām ir jājautā, cik daudz sociālisms patiešām nomira 1989. gadā.
Bet, rezumējot, iespējams, ir ļoti grūti iedomāties, ka šeit ir slēpti spēki, kas acīmredzami darbojas pret tautas labumu.
Un līdz šim jau tik velnišķīgi gudrs, gandrīz varētu teikt, tik visaptverošs.
Jā, iespējams, to visu kontrolē mākslīgais intelekts.
Jā, šīs ļoti interesantās intervijas beigās es gribētu jautāt, ko vēl var darīt?
Nu, jūs varat sevi stabilizēt, informējot sevi vispusīgi, t.i., ne tikai izmantojot savus intelektuālos avotus no
Tagesschau, MoMa un Netflix, bet arī izmantojot alternatīvos medijus vai iedvesmojoties no šādiem.
Man šajā grāmatā ir gandrīz 100 saites uz internetu, kur var atrast saites par visdažādākajām tēmām, kur
var arī apkopot jaunas idejas un pēc tam meklēt tālāk.
Taču tas nozīmē, ka jāstrādā aktīvi, nevis vakarā jāsēž pie televizora ar čipsu maisiņu.
Jā, es domāju, ka mēs to paņemsim līdzi. Liels paldies par interviju.
Paldies arī jums.
Un tad mēs atkal tiksimies.
Jā, paldies.