Rezonancija, stvorenja frekvencije
Sve više ljudi pati od zdravstvenih problema poput vrtoglavice, glavobolje, srčane aritmije ili nesanice.
Stres se često navodi kao uzrok.
Sljedeći dokumentarni film iz 2012. godine pokazuje da su takvi simptomi često povezani s
potpuno različitim, manje poznatim uzrocima.
Film nas vodi na putovanje od naših početaka do 1990-ih, kada je započela ekspanzija tehnologije bežične komunikacije.
Od tada je čovječanstvo uronjeno u ocean umjetnih frekvencija.
Golim okom planet izgleda isto, ali na staničnoj razini to je najveća promjena s kojom se život na Zemlji ikada suočio.
Učinke ne treba podcjenjivati!
Kla.TV je za vas prevela i sinhronizirala ovaj film na njemački.
Znanstvenici, predstavnici industrije, liječnici i pogođene osobe imaju svoje mišljenje.
Nadamo se da ćete uživati u gledanju sljedećeg dokumentarnog filma Jamesa Russella: "RESONANCE – Creatures of Frequency"!
Sredinom 1980-ih, u većini zemalja oko tri posto ljudi koristilo je mobilne telefone; danas
gotovo sto posto ljudi koristi mobilne telefone.
Kad im bude 19 ili 20 godina, već će deset godina koristiti mobilne telefone, a mi nemamo pojma kakve to rizike nosi.
Uronjeni smo u ocean elektromagnetskog zračenja. Ono nas okružuje posvuda.
Nevidljivo, ne možemo ga vidjeti. Ali znamo da je tamo.
Svaki put kad koristiš svoj mobitel, znaš da je tamo.
Izuzetno je teško vratiti sat unatrag. Nemoguće.
Ali moramo biti svjesni ovih zdravstvenih učinaka kako bismo mogli poduzeti sigurnosne mjere.
Trenutno je izjava WHO-a o ovome da je to stvarnost.
Nismo bili jedini klaster raka oko antene; ima mnogo klastera raka oko antena.
Većina raka koji će se pojaviti još nije ovdje.
Kako uopće možemo misliti da smo sigurni kad zračimo naša mozga mikrovalnim zračenjem?
Jednostavno još ne razumijemo u potpunosti što radimo.
Konačno imamo najavu o tome uzrokuju li mobilni telefoni rak.
Rezonancija – Stvorenja frekvencije
Jeste li se ikada zapitali zašto se osjećate tako dobro kad izađete van?
Neidentificirani znanstvenik spreman je otkriti nešto što je trebalo promijeniti sve. Zvao se Winfried Otto Schumann.
Od tog dana nadalje je svojim učenicima predavao fiziku električne energije .
Kako sfera unutar sfere može generirati električni napon. I kao rezultat: frekvencija.
Schumannova je klasa imala poteškoća s razumijevanjem teme.
Da bi bilo lakše, profesor im je naložio da zamisle da je Zemlja jedna sfera, a ionosfera druga.
Zatim ih je zamolio da izračunaju napetost među njima.
Budući da on sam nije imao pojma, Schumann je također počeo računati.
Konačno je stigao na frekvenciju od oko 10 herca.
Koliko god je Schumannu to bilo nevjerojatno, naš je planet imao puls, mjerljivu frekvenciju koja je okruživala život na Zemlji.
Iako je profesor bio ponosan na svoje otkriće, rekao je da ono nije od velike važnosti.
Posebno jer je objavljeno samo u malom znanstvenom časopisu, na stražnjim stranicama pod naslovom "Schumannova rezonancija".
Trebalo bi nekoliko godina, uključujući nevjerojatan zaokret sudbine, prije nego što bi
profesor shvatio pravu važnost Schumannove rezonancije.
Ovaj zaokret sudbine započeo je 30 godina ranije s drugim njemačkim znanstvenikom po imenu Hans Berger.
Koristeći vlastito izrađen EEG uređaj, Berger je napravio prvi zapis električne frekvencije koju prenosi ljudski mozak.
Isprva je bilo predloženo da se val nazove po čovjeku koji ga je otkrio, ali Berger, koji je bio skroman čovjek,
odabrao je abecedenski naziv. Nazvao ga je: "Alfa val".
Nedugo nakon Schumannova otkrića, jedan od Hans Bergerovih kolega, čovjek po imenu Ankermüller, naišao je na poderanu kopiju
malog znanstvenog časopisa; upravo onog malog znanstvenog časopisa u kojem je Schumannovo
otkriće bilo objavljeno nekoliko godina ranije.
Pročitao je članak nekoliko puta i odmahnuo glavom u nevjerici.
Odmah je prepoznao veličinu onoga što ga je čekalo.
Učestalost alfa valova koje je zabilježio Hans Berger bila je gotovo identična Schumannovoj rezonanciji: frekvenciji Zemlje.
Dr. Ankermüller je odmah kontaktirao Schumanna kako bi ga uvjerio da provede daljnja istraživanja.
Schumann se složio i nastavio razvijati svoja otkrića zajedno s jednim od svojih studenata.
Detaljno su proučavali kako se napon ispražnjava kroz munje u šupljini ionosfere.
Konačno su stigli na preciznu frekvenciju: puls Zemlje, Schumannova rezonancija, iznosio je
točno 7,83 herca. Otkriće je bilo zapanjujuće.
Je li Schumannova rezonancija bila samo slična alfa valovima ljudskog mozga? Ne – bila je identična!
Frekvencija mozga koja kontrolira našu kreativnost, naše performanse, naš stres, naše strahove i naš
imunološki sustav nekako se uskladila s frekvencijom planeta.
Puls zemlje postao je puls samog života.
Frekvencija vala mjeri se u hertzima. To označava broj oscilacija koje val napravi u sekundi.
Frekvencije se kreću od jednog bilijuntog dijela atoma do duljine samog svemira.
Teoretski, frekvencije su beskonačne, apsolutno beskrajne.
Ako je to bila slučajnost, onda je bila jedna od najspektakularnijih u prirodi!
Pa što je sve ovo značilo? Nije prošlo dugo prije nego što je netko pokušao saznati.
Zvao se Rütger Wever, ugledni znanstvenik na Institutu Max Planck.
Početkom 1960-ih profesor je izgradio podzemni bunker kako bi proučavao cirkadijalni ritam ljudi.
Cirkadijalni ritam je dnevno-noćni ritam koji je utisnut u svaki život .
Tijekom trideset godina profesor je proveo eksperimente u kojima je 1.234.321 student-volonter živio u bunkeru sedam
tjedana, potpuno zaštićen od prirodnih Zemljinih rezonancija.
Njegovi nalazi pružaju nam zapanjujuće uvide.
Otkrio je da su fizičko i mentalno zdravlje studenata patili čim je Schumannova rezonancija filtrirana iz bunkera .
On je tamo vodio studente. Nije se usudio to učiniti s bolesnim ili starijim ljudima.
On je doveo mlade studente tamo jer je znao – Wever je znao da će to imati učinak.
Dakle, očito nema Schumannove rezonancije pod zemljom.
Iz unutrašnjosti Zemlje postojala su samo poprečna magnetska polja.
Kad ih je zakopao pod zemljom, počeli su se osjećati loše, imali su glavobolje i njihov
cirkadijalni ritam bio je potpuno poremećen.
Zanimljivo je bilo da je, kad je primijenio frekvenciju od 7,83 herca pomoću generatora magnetskih impulsa, to odmah prestalo.
Wever je tajno uveo frekvenciju 7,83 u bunker putem umjetnog predajnika.
Svaki put kad bi to učinio, primijetio je da štetni učinci koje su volonteri pretrpjeli ili nestanu ili se smanje.
Njezin stres, glavobolje i emocionalna napetost su se smanjili, a njezina dobrobit je vraćena.
Kroz cijelo uvođenje Schumannove rezonancije.
Weverovo istraživanje otkrilo je nevjerojatnu vezu između ljudskog zdravlja i prirodne frekvencije planeta.
A 2011. godine, revolucionarna istraživanja sugerirala su nešto još impresivnije:
Schumannova rezonancija mogla bi biti povezana s početkom samog života.
Proboj je postigao Luc Antoine Montagnier, znanstvenik dobitnik Nobelove nagrade koji je prvi otkrio virus HI u .
Profesor je proveo eksperimente na memoriji vode i istraživao kako voda može zadržati sjećanje
na tvari koje su u njoj prethodno bile otopljene.
Time je naišao na nešto što bi dovelo u pitanje principe znanosti.
Sav život potječe iz života. To je temeljno načelo znanosti koje nijedan eksperiment nikada nije opovrgnuo.
Život može nastati samo tamo gdje je život prethodno postojao.
A mehanizam za ovo je oduvijek bio shvaćen kao materijalni.
Dakle, poput jaja i spermija, ili spora i stanične diobe.
Međutim, eksperimenti Luc Montagniera iznose potpuno drugačiju hipotezu.
Profesor je pokazao da DNK sekvence, stvarni gradivni blokovi života, komuniciraju međusobno u vodi
emitiranjem niskofrekventnih elektromagnetskih valova.
Čak i kada je DNK bila pohranjena u odvojenim epruvetama, profesor je i dalje otkrio elektromagnetsku komunikaciju između njih.
Koliko sofisticirana mogla biti ova komunikacija?
Pa, Luc Montagnier je pokazao da su sposobni stvarati nukleotide – građevne blokove DNK – i sastavljati se u potpuno novu DNK.
Znanstvenici su te komponente kombinirali bezbroj puta, ali u nijednom eksperimentu nisu uspjeli ponovno
rasplamsati iskru života i pretvoriti nukleotide u stvarnu DNK bez da je DNK već bila prisutna.
Uostalom, život može postojati samo ondje gdje je život već postojao prije.
Međutim, u eksperimentima Lucija Montagniera DNK je bila potpuno filtrirana iz vode. Ipak se stvorila nova DNK.
Kako je to uopće bilo moguće? Kako je Luc Montagnier uspio učiniti ono što nijedan drugi znanstvenik nije mogao?
I kako je stvorio život tamo gdje života nije bilo?
Što je bilo toliko drugačije u eksperimentima Luc Montagniera?
Postojala je frekvencija. Frekvencija koja bi, ako bi se uklonila, uzrokovala neuspjeh eksperimenta.
Ali kad je bila prisutna, osiguravala je uspjeh. Ta je frekvencija iznosila 7,83 herca: Schumannova rezonancija.
Osjetljiva veza između života i frekvencije planeta ovdje je bila uspostavljena.
Međudjelovanje između živih organizama i elektromagnetskih frekvencija. Ovisnost, veza.
Dokazi za to mogu se pronaći čitanjem znanstvenih članaka, ali još očigledniji dokazi mogu se pronaći jednostavnim izlaskom van.
Kako biste se inače mogli osjećati tako dobro?
Kako se sve ovo dogodilo? Pa, ako pogledate povijest Zemlje, čini se prilično očitim.
Schumannovi valovi su dio ovog planeta od samog početka.
Život se razvio okružen njima i neizbježno se uskladio s njima.
Zapravo, naša osjetljivost na frekvenciju duboko je povezana s našom sposobnošću opažanja drugog fenomena planeta.
Magnetna polja
Prije dvije milijarde godina magnetotaktičke bakterije su uspostavile jednostavan, ali
fascinantan odnos s magnetskim poljem Zemlje.
Jednolični organizam sadržavao je čestice magnetskog materijala.
To mu je omogućilo da se ponaša poput igle kompasa i orijentira se duž magnetskih linija Zemlje.
Kako su organizmi postajali sve složeniji, njihova ovisnost o Zemljinim magnetskim poljima također je rasla.
Znamo da su pčele osjetljive na magnetska polja. Znamo da u njihovim tijelima postoje čestice magnetita.
Laboratorijska ispitivanja su pokazala da su oni doista osjetljivi na magnetska polja.
Laboratorijska ispitivanja su pokazala da je moguće kontrolirati način na koji pčele grade saće stvaranjem
umjetnog magnetskog polja, i čini se očitim da pčele koriste magnetska polja za orijentaciju.
Krhka ravnoteža života na Zemlji savršeno je ilustrirana našom ovisnošću o pčelama i njihovim oprašivanjem biljaka.
Vjeruje se da život bez pčela jedva da bi imao ikakve šanse.
Oprašivanje kukcima je potrebno za gotovo sve što čini hranu zanimljivom:
Dakle, voće, orašasti plodovi i sve to zahtijevaju oprašivanje insektima, a pčele su najvažnija skupina oprašivača.
Oko 70% svjetskih prehrambenih usjeva oprašuju pčele.
Da nije bilo pčela...
Da nije pčela, imali bismo vrlo dosadnu prehranu.
Da, imali bismo vrlo oskudan život. Mislim da je to poanta, bez pčela...
I, naravno, osim biljaka koje nam trebaju za hranu, one također oprašuju divlje biljke, a u
mnogim slučajevima ne znamo ni detalje o oprašivanju.
Ali možemo biti sigurni da bi mnoge naše divlje biljke nestale bez pčela koje ih oprašuju.
Godine 2006. dogodilo se nezamislivo: pčelinje kolonije diljem svijeta počele su izumirati, a nitko nije mogao objasniti zašto.
Pčelinje kolonije diljem svijeta počele su se urušavati i nitko nije mogao objasniti zašto. Kako su pčelari počeli prijavljivati
gubitke od 30 do 90 posto svojih košnica... Ministarstvo istražuje poremećaj kolapsa pčelinjih kolonija Većina svjetskih
usjeva ovisi o oprašivanju pčelama. Ako oprašivanje ne bude obavljeno, čovječanstvo je osuđeno na propast. ...gdje pčele u 25
zemalja do danas napuštaju svoje košnice i nikada se ne vraćaju. A ipak, nakon svih ovih godina, nije pronađen uzrok
smrti pčela. Ovo se proširilo u Europu, i utvrđeno je da bi populacija pčela mogla biti istrijebljena za 10 godina.
S nama je Maryann Fraizer, viša suradnica za apikulturu pri Državnom sveučilištu Pennsylvanije.
Koji su klasični kriteriji za mortalitet pčela koje pčelar može upotrijebiti da izađe, pogleda
pčele i kaže: "Ovo izgleda kao klasičan slučaj"?
Simptomi su takvi da, iako su pčele relativno zdrave i jake, populacija odraslih pčela u
košnici opada u kratkom razdoblju; napušta koloniju.
A ono što ostaje je mnogo legla, odnosno mladih pčela, meda i peluda.
Na kojim je kontinentima zabilježena ova smrtnost pčela?
Pad populacija medonosnih pčela doista se dogodio diljem svijeta.
Mnoge druge zemlje izvještavaju o opadanju populacija medonosnih pčela.
Je li ovo doista posljedica takozvanog fenomena umiranja pčela poznatog kao "sindrom kolapsa kolonija" (CCD), za
koji postoji specifičan skup kriterija, drugo je pitanje.
I to je jedna od točaka koje pokušavamo razumjeti kroz komunikaciju s drugim ljudima iz drugih dijelova svijeta.
Ova trenutna zabrinutost postoji otprilike od 2006. godine, osobito u Sjedinjenim Američkim Državama, gdje su mnogi
profesionalni pčelari iznenada otkrili da njihove pčele, koje su bile zdrave do određenog trenutka u
godini, zatim trpe spektakularne gubitke krajem ljeta.
I činilo se da su drugačiji od svega što je dosad viđeno.
Tako su ljudi došli do svojih košnica i otkrili da u njima više nema pčela.
Ova vrsta mortaliteta pčela, poznata i kao CCD – sindrom kolapsa kolonija – pogađa pčelje kolonije diljem
svijeta, pri čemu neke zemlje prijavljuju gubitke do 70%.
Naveden je niz razloga kao okidači.
Ali nijedan od njih nije uspio konačno objasniti zašto su pčele iznenada prestale vraćati se u svoje košnice – uz jedan izuzetak:
Sensacionalno istraživačko djelo Jochena Kuhna i njegovog tima.
U eksperimentu je liječnik radio s osam pčelinjih zajednica i u četiri od njih postavio standardni DECT telefon.
Znanstvenici su potom pratili ima li prisutnost DECT telefona ikakvog utjecaja na to jesu li pčele se
vratile u svoj košnicu. Rezultati su bili zapanjujući.
Pčele su se vratile u uobičajenom broju u košnice u kojima nisu bili postavljeni DECT telefoni.
Međutim, gotovo nijedna pčela nije se vratila u košnice u kojima je bio DECT telefon.
Ni jedna pčela se nije vratila u jedan od košnica u kojima se nalazio DECT telefon.
Da bismo u potpunosti razumjeli značaj Kuhnovog eksperimenta, prvo moramo razumjeti kako radi DECT telefon.
Razlog zbog kojeg možete hodati po kući i razgovarati na svom DECT telefonu jest taj što bazna stanica vašeg DECT telefona
šalje elektromagnetske valove, nazvane mikrovalima, na slušalicu.
Ovo je točno na isti način na koji antenski stup mobilne telefonije komunicira s mobilnim telefonom.
DECT telefon je u suštini minijaturna verzija antene mobilne mreže.
Ako pčela trpi od zračenja DECT telefona, sigurno će trpjeti i od zračenja mobilne antene.
A s četiri milijarde korisnika mobilnih telefona diljem svijeta, odjednom se pojavio
alarmantan broj antenskih stupova za mobilne telefone.
Pčelin osjećaj za smjer pomoću magnetskog polja omogućuje joj da se orijentira koristeći linije magnetskog polja Zemlje.
Vještina u koju je uloženo milijune godina razvoja i dotjerivanja.
Zar nije očito da bi takva visoka osjetljivost bila pogođena čak i najmanjim promjenama u elektromagnetskom okruženju?
Što, dakle, znači ova ogromna promjena koja se dogodila gotovo preko noći?
Postoje li druge vrste koje su osjetljive na magnetska polja?
Osjetljivost koja ih na kraju čini ranjivima na ljudski stvorene frekvencije?
Nažalost, otkriće novog proteina nazvanog kriptohrom sugerira da sav život ima magnetski osjećaj.
Kriptohrom
Otkriveni su u biljkama 1990-ih. Njihova je funkcija apsorbirati plavo svjetlo, koje je potrebno za regulaciju rasta.
Od tada su pronađeni u insektima, životinjama, sisavcima, ljudima i pticama.
Kriptokromi su biološke molekule nazvane proteinima.
Proizvode ih neki od naših gena, nazvanih CRY geni.
A molekula kriptokroma zapravo regulira naš cirkadijalni ritam, uključujući proizvodnju melatonina.
Čini se da neki kriptokromi imaju funkciju apsorpcije svjetlosti, djelujući kao detektori za cirkadijalni sat.
Dakle, oni su ulaz za dnevno-noćni ritam koji, čini se, imaju mnoge vrste, kako biljke tako i životinje.
Ali 2000. godine Thorsten Ritz je otkrio još zapanjujuću ulogu kriptokroma.
U nizu eksperimenata s crvendaćima dokazao je da njihovo osjećanje za smjer nije temeljeno isključivo na magnetizmu, nego
izravno proizlazi iz kriptohromnih stanica smještenih iza oka.
Mislim da publikacije Ritza predstavljaju jednu od onih prekretnica u znanosti.
Jer on sugerira da je ova molekula kriptokroma – sjetite se, ona je odgovorna za utjecaj na cirkadijalne ritmove i
njihovu kontrolu – i upravo je ta molekula odgovorna za to da pticama pruži kompas, magnetski kompas.
Ptice doslovno vide magnetska polja Zemlje, možda kao svijetlu ili tamnu mrlju preklopljenu na njihovo vidno polje.
I kad pomaknu glavu ili tijelo, točka ili oznaka se pomiče s njima – slično prikazu glave u kokpitu borbenog zrakoplova.
Imaju tu neku stvar koju vide, a koja im omogućuje da se orijentiraju dok lete.
Način na koji je to testirao bio je izložiti ptice visokofrekventnim poljima kako bi vidio
hoće li to doista ometati njihov magnetski kompas.
Ispostavilo se da visokofrekventno polje ne samo da je zapravo ometalo migraciju crvendaća, nego je
to bio slučaj čak i pri vrlo niskim jačinama polja.
Stvarno je važno i zaista zanimljivo da su čak i vrlo slaba visokofrekventna polja utjecala na kompas crvendaća.
Ritzovi eksperimenti jasno su pokazali da je kriptohromna stanica, koja se koristi za navigaciju, ozbiljno pogođena
umjetnim frekvencijama – čak i frekvencijama koje su znatno niže od onih koje regulatorno tijelo ICNIRP smatra sigurnima.
Sve studije o navigaciji životinja, kod žohara, zebrica, kokoši, crvendaća – u svima je utvrđeno da im je
magnetski kompas poremećen visokofrekventnim poljima znatno ispod granica koje je odredio ICNIRP.
Radim na pticama, točnije na pticama i insektima.
Pokazao sam da su osjetljivi na polja znatno ispod razina ICNIRP-a za koja se tvrdi da su sigurna za nas ljude.
Ako pogledate ove vrijednosti na koje, kako istraživanja pokazuju, životinje reagiraju osjetljivo – postoji vrlo dobra
literatura o tome koja pokazuje da su te vrijednosti znatno niže od vrijednosti kojima smijemo biti izloženi, a posljedično
i od onih kojima su životinje u okolišu također izložene.
Postoje vrlo čvrsti znanstveni razlozi za vjerovanje da će magnetska polja, umjetna
magnetska polja, uništiti staništa brojnih vrsta.
Tijekom posljednjih 25 godina (napomena: prema podacima iz 2011.), razne vrste koje koriste magnetska polja
Zemlje za navigaciju tajanstveno su se smanjile u broju:
dramatičan pad od 109 vrsta arktičkih migratornih ptica
5 vrsta leptira izumrlo u Velikoj Britaniji
36 vrsta australskih obalnih ptica opalo je za 75%
10% vrsta leptira na svijetu ugroženo izumiranjem
45% uobičajenih europskih vrsta ptica je opalo
50% pad europskih livadnih leptira
Polovica svih poznatih britanskih leptira ugrožena je izumiranjem
Pčele: pad do 70 posto
62% migratornih vodnih ptica u Aziji je u opadanju ili izumrlo
Australske ptice močvara: pad od 80 %
Polovica britanskih vrsta pčela: pad do 70 %
4 američke vrste pčela: pad broja do 98%
Ptice poljoprivrednih zemljišta za do 79%
Jedna od osam vrsta ptica diljem svijeta ugrožena je
190 vrsta ptica kritično ugroženo
Koliko se naša okolina promijenila kao rezultat elektromagnetskih polja?
U posljednjih 25 godina promijenilo se do neprepoznatljivosti...
Milijunima je puta veće u pogledu elektromagnetske energije.
Bivši Nacionalni odbor za zaštitu od zračenja naveo je u jednom od svojih dokumenata da procjenjuje kako se zračenje okoliša –
ako ga tako želite nazvati – povećalo za mnogo milijuna puta u usporedbi s onim što je
bilo prije 50 godina – za mnogo milijuna puta.
To je ogromna promjena u okolišu na Zemlji i potpuno preplavljuje sve te prirodne signale,
uključujući Schumannove valove, s kojima smo se razvijali.
"Mjerenje Schumannove rezonancije u gradu ili u njegovoj okolici postalo je apsolutno nemoguće."
"Elektromagnetsko zagađenje od mobilnih telefona prisililo nas je da provedemo mjerenja na
moru." Citat dr. Wolfganga Ludwiga, fizičara
Jedan od razloga zašto su kriptokromi vrlo zanimljivi, osobito u vezi s činjenicom da ljudi detektiraju magnetska polja, jest
nedavno istraživanje dr. Foleyja i suradnika koje pokazuje da ako uvođenjem ljudskih kriptokroma u mušice
voćarice, te mušice postaju magnetski osjetljive zbog prisutnosti tih ljudskih kriptokroma.
Ovo zapravo pokazuje da su ljudski kriptokromi magnetski osjetljivi, da detektiraju magnetska polja.
Otkriće stanice kriptokroma potaknulo je obnovljeni interes za ljudski magnetski osjet, osjet
koji je Robin Baker predvidio prije 40 godina.
Ovo nije znanstveni slijepi let. To je eksperiment da se utvrdi imaju li djeca osjećaj za smjer.
S povezom preko očiju i slušnim štitnicama, ispitanik se okreće na posebnom stolcu dok više ne zna u kojem smjeru gleda.
Stolica se zaustavlja, a ispitanik pogađa je li okrenut prema istoku, zapadu, sjeveru ili jugu.
Pretpostavka je zabilježena u malom računalu.
Ako djeca nemaju osjećaj za smjer, njihove bi pretpostavke bile nasumične. Ali nisu.
Djeca u dobi od deset ili jedanaest godina mogu prilično dobro pogoditi.
Čini se kao da imaju istinski osjećaj za smjer. I čini se da je riječ o magnetskom osjećaju.
Kada znanstvenici pričvrste magnet na glave ispitanika, to značajno narušava njihov osjećaj za smjer.
To predstavlja ogroman korak naprijed u smislu razumijevanja.
I, naravno, to otvara razna pitanja, poput toga mogu li ljudi doista navigirati koristeći se magnetskim poljem Zemlje, i ako
to danas ne čine, jesu li to možda činili prije tisuća godina?
Naravno, ovo također postavlja pitanje postoji li proces kojim se magnetska polja zapravo detektiraju u ljudskom
tijelu, što dovodi do poremećaja cirkadijalnih ritmova.
Što bi objasnilo sve negativne učinke na zdravlje koje toliko često vidimo u
epidemiološkim studijama o zdravlju i magnetskim poljima.
Ako ljudi imaju sposobnost percipirati magnetska polja, ako imaju istu sposobnost kao pčele, ptice i leptiri, znači li
to da smo jednako podložni ljudskim frekvencijama kao i oni?
Hoće li promjene u našem okolišu utjecati na nas na isti način na koji utječu na njega?
Kako biste opisali elektrosenzitivnost?
Elektrosenzitivnost je kada ljudi počnu reagirati, njihova tijela počnu reagirati na elektromagnetska polja.
Općenito govoreći, elektromagnetska polja na koja reagiraju su bežična.
Dakle, to je bežična komunikacija, Wi-Fi, bežični telefoni, DECT telefoni, mobilni telefoni, mobilne antene.
Svi šalju signale koje naša tijela nikada prije nisu iskusila.
I kad počne utjecati na ljude – kad je počelo utjecati na mene – obično prvo pogađa glavu – počneš osjećati bol u glavi.
Oklijevam reći glavobolja, jer je to bol u tvojoj glavi koja se ne može usporediti ni s jednom glavoboljom koju si ikada imao.
Većina ljudi žali se na simptome poput srčane aritmije, nesanice, glavobolja, poremećaja vida,
vrtoglavice, različitih vrsta senzornih poremećaja ili neuroza.
Oni opisuju da doživljavaju neobične senzacije u svojim tijelima.
Doista može utjecati i na endokrini sustav i funkciju štitnjače. Popis je doista beskrajan.
U mom posebnom slučaju, i to nije slučaj kod svih, ako se ne udaljim iz tog okruženja, počinjem osjećati prilično jak bol u
trbuhu – a to znači da je prekasno, imam unutarnje krvarenje.
Mislim da su simptomi toliko raznoliki, a veze koje ljudi uspostavljaju vrlo je teško prihvatiti ako
nemate znanja o toj temi, što većina liječnika nema.
I to nije njihova krivnja. Nismo obučeni prepoznati ovo stanje.
To je vrlo novo, a naše razumijevanje je u ovoj fazi još uvijek potpuno nezrelo – poduzimaju se tek prvi
koraci da se razjasni i u potpunosti shvati ovo stanje.
Poput mnogih ljudi koji pate od elektrosenzitivnosti, Brian je bio prisiljen napraviti radikalne promjene u svom domu.
Ove su dvije prostorije bile potpuno obložene metalnom folijom.
Ova prostorija i spavaća soba stoga su Faradayjeve kaveze.
A ako stvarno provjerite elektromagnetska polja ili mikrotalasne valove – a ovaj uređaj jednostavno pretvara mikrotalasne
valove u zvučne signale – onda ćete otkriti da onaj stup tamo, udaljen otprilike pola milje, meni ne uzrokuje nikakve probleme.
Kada sam zaštitio prostoriju, ugradio sam metalom obloženo staklo na prozorima – to mi
omogućuje da eliminiram većinu elektromagnetskih polja.
Aspekti organizma koji mu omogućuju otkrivanje i reagiranje na elektromagnetska polja – moglo bi se
reći da se te riječi koriste u različitim kontekstima.
A ako to razložite na "elektrosenzitivne" – mogli biste reći da je to zapravo odgovor na sam život.
Na primjer, kada proučavamo organizam da bismo utvrdili je li prisutan život, zapravo tražimo prisutnost električne
energije – na primjer, pomoću elektrokardiograma (aktivnost srca), EKG-a, i elektroencefalograma, EEG-a.
Ono što ovdje istražujemo je prisutnost električne struje iz ovih ciljnih organa, mozga i srca.
A kad to vidimo, to je znak da je život prisutan.
U određenom smislu elektromagnetska polja su dio samog života na staničnoj razini. Moglo
bi se reći da je sav život elektrosenzitivan.
U očajničkoj želji da uvjere ljude da elektrosenzitivnost doista postoji, Brian i još nekoliko oboljelih prijavili
su se za revolucionarni eksperiment na Sveučilištu Essex.
Experiment proveden pod vodstvom Elaine Fox nažalost je bio posljednji rad na tu temu.
Morate ući u oklopljenu prostoriju.
Uđete tamo na relativno kratko vrijeme, mast je uključena 10 minuta, isključena 10 minuta, a zatim ponovno uključena
10 minuta – i tada možete vidjeti primjećujete li to ili ne.
Ušao sam u sobu i rekao im da neću moći reći je li jarbol uključen ili isključen.
Zašto je to tako? Zato što je njihovo razumijevanje načina na koji treba odgovoriti na to pogrešno.
Za većinu ljudi nije tako da uključiš mast i oni kažu: "Oh, osjećam to."
A onda skinu jarbol i osoba kaže: Ah, sada se opet osjećam dobro. Ne radi se tako.
Patim od peludne groznice i kad uđem na ovakvo polje, treba neko vrijeme prije nego što osjetim učinke.
Ali treba dugo vremena prije nego što to više ne osjećam, prije nego što to više ne utječe na mene.
Mogu me odvesti s njive, ali i nakon 24 sata i dalje ću nešto osjećati.
Elektrosenzitivnost se kod većine ljudi očituje otprilike na sljedeći način.
Način na koji je tim postavio eksperiment značio je da bi Brianu i ostalim volonterima bilo gotovo
nemoguće dokazati da pate od elektrosenzitivnosti.
Činilo se da to malo znači, jer je tim neobjašnjivo odlučio odbiti bilo kakvu vrstu pregleda.
S jedne strane, čini se da ljudi osjetljivo reagiraju na različite stvari.
Osjetljiv sam na 3G mobilne telefone, na primjer GSM mobilne telefone. Postoje razlike u načinu na koji modulacija radi.
Nemam pojma jesu li u pravu kad kažu da su osjetljivi, ali ako imate slučaj, onda ima smisla izložiti sudionike
vaše studije upravo onom signalu na koji kažu da reagiraju.
Ako, na primjer, imate nekoga tko je uvijek osjetljiv na Wi-Fi, ali ne i na mobilne telefone – ako takva
osoba postoji – onda je bolje osigurati da je izložena Wi-Fi-ju, a ne mobilnim telefonima.
Uostalom, želite dokazati da oni odgovaraju na ono što tvrde.
I ovdje nije napravljena nijedna od tih vrsta razlika.
U stvarnosti, ako si tvrdio da si elektroosjetljiv na nešto, onda si bio upleten u to.
Jedan od razloga zašto sam smatrao da je to vrlo važno bio je taj što sam pomagao ljudima koji su elektrosenzitivni.
A nekoliko mjeseci ranije doista sam posjećivao jednu damu – koja je sebe smatrala elektrosenzitivnom – i bio sam tamo
jednostavno da joj pokušam pomoći; da joj objasnim što je elektrosenzitivnost i što bi mogao uzrokovati njezin problem.
Da skratim priču, postalo je jasno da ta žena ima problem, ali nije bila
elektrosenzitivna. Definitivno nije bila elektrosenzitivna.
Ali tijekom našeg razgovora shvatio sam da se prijavila na Essex studije kako bi saznala je li elektrosenzitivna.
Moje srce je gotovo stalo. Evo nekoga tko nije elektrosenzitivan, a ta je osoba upisala Sveučilište Essex.
A Essex mi kaže da nemaju nikakve postupke testiranja!
Ono što su oni zapravo otkrili – a to je temeljeno na tekstu eseja samog – sažet ću vlastitim riječima.
Navodi se da bi, s obzirom na razinu odgovora koju očekuju, za demonstraciju statistički značajnog
učinka u svojoj studiji trebali oko 132 sudionika.
S obzirom na toliki broj ljudi u populaciji, trebali bi toliko podataka za svoje istraživačke studije kako bi mogli
zaključiti da je ova skupina očito osjetljivija od one skupine.
Imali su 44 osobe. To je značilo da su od samog početka imali pristup samo trećini podataka koje su
očekivali da će moći pronaći kako bi uopće saznali išta.
Rezultat je bio da su identificirali statistički značajan rizik koji je ionako bio očit iz statistike.
Za sve ljude koji su rekli da su osjetljivi, ovo je također bilo očito s razinom značajnosti od približno 90%.
Dakle, prag pri kojem znanstveni rad nešto smatra statistički značajnim iznosi 95%.
Ako se ne postigne ta razina sigurnosti, ne smatra se statističkim događajem. To bi mogla biti slučajnost, sreća ili nešto drugo.
Bili su 90% sigurni da će se rizik povećati, i naravno da to ne doseže čarobnu granicu pri
kojoj se smatra statistički značajnim događajem.
I tako je odbačeno riječima: "Ovo pokazuje da ljudi nisu osjetljivi." Ali to uopće nije bila poanta.
Stalna izloženost jarbolima ostavila je trag na nekoliko ispitanika.
Neki su se toliko razboljeli da su morali odustati od eksperimenta.
Brian je i dalje osjećao posljedice eksperimenta dugo nakon što je napustio Essex.
Prvu kolonoskopiju sam imao prije sedam godina, drugu prije četiri godine, a treću prije otprilike godinu dana.
Sve je u redu sa mnom. Sve je u redu sa mnom. Da, pogodili ste: imam rak crijeva.
Dakle, od prvog puta kad sam krvarila do trenutka kad su mi uklonili crijevo, prošlo je točno sedam godina.
Kad sam pitao liječnika koliko dugo treba da se razvije ovaj rak, odgovorio je: "Sedam godina."
Dakle, u osnovi možeš pratiti cijelo vrijeme dok sam bio u Essexu, a prije toga je bilo jednom kad sam
imao krvarenje, krvarenje koje je pokrenulo rak crijeva.
Kako bi se takav neuspjeli eksperiment mogao predstaviti kao takvo "autoritativno istraživanje"?
Zašto bi tako iskusan tim napravio tako temeljne i očite pogreške u svom radu?
Može li to imati veze s onima koji su osigurali financiranje?
Essex eksperiment je jedan od niza eksperimenata financiranih od strane MTHR-a.
Ovu tvrtku upravlja i financira sama industrija mobilnih telefona.
Možete li mi reći što je MTHR i kako se financira?
Da, program MTHR zajednički financiraju britanska vlada i industrija mobilnih telefona te je posvećen istraživanju mogućih
zdravstvenih učinaka povezanih s tehnologijom mobilnih telefona.
Naša je tema, tko financira znanstvena istraživanja, osjetljiva.
Znam mnoge znanstvenike poput mene koji, kad dobiju novu studiju za čitanje, prvo pogledaju
zadnju stranicu da vide tko ju je financirao.
Mislite li da bi mogao postojati sukob interesa u vezi s financiranjem iz industrije mobilnih
telefona kada je riječ o istraživanjima štetnih učinaka?
Pa, naravno da postoje potencijalni sukobi interesa, i zato se istraživački program ove vrste mora pažljivo voditi.
Opsežno sam surađivao s telekomunikacijskom industrijom jer kao predstavnik ovdje organiziram komunikacijske
poslove, pa s tim ljudima razgovaram već dugo vremena.
Mislim da bi željeli biti objektivni, ali ih prvenstveno pokreće profit, osobito na tržištu na kojem se međusobno
natječu za tržišni udio, pa tako mogu financirati istraživanja, ali su vrlo slični farmaceutskoj industriji.
Jasno je da zapošljavaju ljude koji su već na njihovoj strani.
Znanstvenici nisu pop zvijezde; ne zarađuju mnogo novca.
Moraju financirati kuće, moraju se brinuti o svojim obiteljima.
Tko bi im mogao zamjeriti ako dođu do pogrešnih zaključaka?
Nećeš naći drugi posao, barem ne tamo.
Postoje psihološki pritisci, čak i bez stvarnog pritiska, koji mogu, ali i ne moraju biti prisutni u pojedinačnim slučajevima.
Ali psihološki pritisak da se prilagode i udovolje organizaciji koja ih financira definitivno igra ulogu.
Osjećate li se obvezni?
Da, osjeća se obaveznim. Osjeća se obaveznim.
Postoje vrlo pouzdane statistike koje pokazuju da su, kad je riječ o učincima elektromagnetskih polja, studije financirane
od komunalnih poduzeća, tj. elektroprivredne industrije, radioindustrije ili industrije mobilnih telefona, pristrane.
Ove studije obično imaju značajno negativne rezultate.
Samostojeća financirana istraživanja unutar sveučilišta i slično, s druge strane, obično nisu.
To je izazovno područje istraživanja.
Nije lako provoditi ovakve studije, a zbog ograničenja istraživanja koja uključuju ljudske subjekte
nikada neće postojati savršeno istraživačko okruženje.
Uvijek će postojati ograničenja.
Je li ovo stvarna bolest? Da, apsolutno jest.
Trenutno Svjetska zdravstvena organizacija navodi da je ovo stvarno i da simptomi mogu biti teški i onesposobljavajući.
Podaci o elektrohipersenzitivnosti iznose oko 2–3%.
Ovo su ljudi čiji su životi ozbiljno pogođeni ovim stanjem.
Ali kao što sam ranije spomenuo, 100% ljudi na to reagira na staničnoj razini.
To znači da su posljedice za zdravstveni sustav potencijalno goleme ako se to ne shvati dovoljno ozbiljno ili ne prepozna.
A broj ljudi koji imaju blagu ili umjerenu elektrosenzitivnost vjerojatno je mnogo veći nego što smo ranije pretpostavljali.
Iako Svjetska zdravstvena organizacija priznaje elektrosenzitivnost, Švedska je jedina zemlja koja pomaže
pogođenima. Trenutno se tamo liječi 2,5–3% stanovništva.
Što to znači za nas?
Radi se o kasetnom snimku eksperimentalne veze između standardnog telefona i jedinstvenog mobilnog uređaja.
Tonski signal – i to je prilično postignuće!
Jer je jedno prenijeti razgovor, a sasvim drugo prenijeti točne digitalne informacije.
Sada slijedi izravni poziv istraživačkom institutu u Chelmsfordu (Essex, Engleska), koji je usavršio ovu tehnologiju.
Liz Charnock bi trebala biti na drugom kraju.
Uvođenjem mobilnog telefona 1980-ih bilo je potrebno mrežu antena.
Od tada su telekomunikacijske tvrtke podigle više od 5 milijuna stupova diljem svijeta.
Ponosni što ispunjavaju zrak mikrovalnim frekvencijama, nisu proveli nijednu studiju kako bi
osigurali da neće doći do dugoročne štete po zdravlje.
Izgrađeni su bez prethodnog osiguravanja da su sigurni.
Hvala vam na pomoći.
Vrlo neugodno, zar ne?
Da, i također je stalno prisutno, a ono što se ističe jest da ne prestaje.
Stalno emitira zračenje – dolazi od stupova – ako vidiš stupove, izložen si mu.
Iskreno, čak i ako nije, i dalje si na ovoj udaljenosti izložen tome, jer prolazi kroz betonske
zidove i druge stvari. Malo je prigušeno, ali samo malo.
Na udaljenosti od 200 do 300 metara od antenarskog stupa stalno ste izloženi zračenju.
Kad to čujete, sve se mijenja. Da. Što ako biste to mogli vidjeti?
Bilo bi to kao da svakodnevno vidite smog.
Uz smog umjetnih frekvencija koji nas neprestano okružuje i bez provjere njihove sigurnosti – je li
čudo da ljudsko tijelo počinje reagirati na njih?
Bilo je to prije otprilike 10 godina. Bila sam u svojim tridesetima.
U mojoj obitelji do sada nije bilo raka dojke. Vodio sam vrlo zdrav način života.
Dugi niz godina živio sam pored telefonskog stupića, tada već sedam godina.
Stajao je sto metara od moje kuće.
Godinama sam imao simptome koji nisu bili povezani s mastima, jer tada nisam znao ništa o elektrosenzitivnosti.
Imala sam vrtoglavicu, probleme sa spavanjem, glavobolje, oštre bolove u glavi i često sam išla liječniku.
Rekli su mi da je to stres ili virus. A onda, niotkuda, dijagnosticirali su mi rak
dojke. Bio je to najveći šok u mom životu.
U početku sam mislio da sam samo nesretan, da je to moja krivnja. Zatim je započeo tretman.
I tamo sam u bolnici naletio na neke susjede – živio sam u vrlo malom selu.
Također sam upoznala te susjedi, mlade žene – bila sam najmlađa, u tridesetima, a ostale
su bile u četrdesetima ili ranim pedesetima.
Nas petero bilo je tamo, sve u istom razdoblju od šest mjeseci, s istom dijagnozom raka dojke.
U našem selu bilo je samo 18 kuća, koje su bile smještene oko antene za mobilne telefone.
Dakle, Eileen je odlučila pokrenuti anketu kako bi vidjela trpe li i drugi iznenadnu bolest.
Rezultat nas je naježio. Mnogi su ljudi prijavili iste simptome od kojih sam godinama patio. Glavobolje, vrtoglavica.
Ali u selu je bilo i drugih mladih žena koje su imale problema s plodnošću i prekancerozne lezije vrata
maternice – ili žena koja je imala kvržice raka dojke.
U tom su području postojale i druge vrste raka.
Susjed, koji je imao samo 51 godinu, obolio je od bolesti motoričkih neurona i nažalost preminuo. Iskreno: strašna bolest.
Pogođeno je 77 ljudi iz tih kuća.
Da, procjenjuje se da je 70 % onih koji su tijekom godina iskusili biološke učinke – probleme sa
spavanjem, osipe na koži, kvržice na dojkama ili rak.
Da, imalo je velik utjecaj na ljude u ovom selu.
Mislim da je to ogroman globalni problem.
U međuvremenu smo otkrili da nismo jedini klaster slučajeva raka oko antenske stupice za mobilne telefone.
Postoji mnogo klastera raka u blizini pilona.
Radili smo s znanstvenikom na terenu, gdje smo ispitivali druge stupove koji su dugo stajali u drugim područjima.
I proveli smo i druga istraživanja te smo također utvrdili visoku incidenciju raka.
S toliko mnogo mobilnih telefona i antenskih stupova te industrije mobilnih telefona vrijedne bilijune, moglo bi se
nadati da je sada osnovana stroga vladina agencija, tijelo koje osigurava da telekomunikacijska
industrija bude na sigurnoj strani kad je riječ o prijenosu.
Netko tko postavlja stroge granice koje štite stanovništvo – netko tko osigurava da je ono čemu smo izloženi apsolutno sigurno.
Nažalost, ništa od toga ne postoji. Ono što imamo je ICNIRP.
ICNIRP je osnovan u Europi prije otprilike 20 godina za proučavanje neionizirajućeg zračenja.
To je Međunarodni odbor za zaštitu od neionizirajućeg zračenja, a njegov je zadatak pregledati
svu objavljenu literaturu i u suštini je sažeti:
To je ono što znanost definitivno kaže.
Ne možete se glasanjem uvući. Pozvani ste da se pridružite ako ste jedan od poželjnih pojedinaca.
Dakle, to uvijek određuje industrija, jer tu leže korijeni.
U redu. Dakle, imamo referentnu vrijednost koju su postavili, a koju je usvojila većina europskih zemalja, i to je nešto što
preporučuje sama Europska komisija, uključujući stručni panel.
Međutim, ove smjernice temelje se na metodama gradnje za koje znamo da imaju
uzročno-posljedičnu vezu s visokofrekventnim zračenjem.
Jedini scenarij koji trenutno postoji u vezi s energijom koja nas okružuje na toj frekvenciji, poput zračenja mobilnih telefona,
antena za mobilne telefone i bežičnih telefona – drugim riječima, svih raznih komunikacijskih uređaja koje svakodnevno koristimo
– isti je onaj s kojim smo upoznati iz mikrovalnih pećnica.
Ako upotrijebimo dovoljno energije i usmjerimo je na dovoljno malu površinu, onda zagrijavamo
tkivo, a time i sve što sadrži određenu količinu vode.
Nijedne od trenutnih smjernica nemaju nikakve veze s kroničnom zdravstvenom štetom ili rakom. Nijedna od njih, ni jedna jedina.
Svi su osmišljeni da proizvode toplinske učinke ili neposredne učinke poput trnaca na koži, trzanja obrva ili nečeg sličnog.
Nitko ne može utvrditi dugoročnu štetu po zdravlje.
Dakle mislite da je ispod 40 neznatno, besmisleno...
To je besmisleno. Ne postoji namjera zaštite od dugoročne štete po zdravlje.
ICNIRP je... pa, ICNIRP je potpuno besmislen.
Na primjer: Ako želite osigurati da nitko ne prekorači ograničenje brzine u školi, postavite
ograničenje brzine na 10.000 kilometara na sat.
Na taj način će se svi toga pridržavati i nitko neće voziti prebrzo.
Možete proći pored škole brzinom od 999 km/h i i dalje se pridržavati "ograničenja".
Savjetodavno povjerenstvo trenutno nije zaduženo za pregled dokaza vezanih uz zaštitu javnosti.
Dakle, ICNIRP postoji samo da osigura ono što je 100% činjenica, a sve što nije 100% činjenica nije mu briga.
Upravo tako. Razgovarat će o tome, sažet će što je dostupno, što nije dostupno i što još treba otkriti.
I to je bilo to. Oni to tako ostave. Nema preporuka – ništa, jer to ne smatraju svojom odgovornošću.
Gotovo svaka zemlja postavlja svoje granice izloženosti javnosti radio tehnologiji na temelju smjernica ICNIRP-a.
Smjernice ICNIRP-a nemaju nikakve veze s dugoročnom zdravstvenom štetom uzrokovanom izlaganjem radio tehnologiji.
Hajde, pokušat ću obaviti poziv.
Kad pokušate nekoga nazvati, gotovo je neprestano kad počne visokofrekventna transmisija u oba smjera.
U redu, pokušajmo. Oh, wow!
Čim se poveže; to je pozivni način rada, to je ono što mobilni telefon radi.
To su valovi koji idu s mog mobilnog telefona do bazne stanice i odatle se prenose?
To je u osnovi ono što vaš mobilni telefon stalno radi kad imate pokrivenost signala i koristite ga.
Užasno.
A vaš mobilni telefon zapravo to neprestano prenosi u vaš mozak kad se uključite u baznu stanicu i koristite telefon.
Mobilni telefoni
Teško je zamisliti tehnološki uređaj koji je ušao u naše živote tako brzo kao mobilni telefon.
Prije dvadeset i pet godina smatralo se tek trikom.
Danas četiri milijarde nas posjeduje jednu.
U prosjeku djeca dobiju svoj prvi mobitel s osam godina.
Mobilni telefoni rade tako da prenose i primaju mikrovalne frekvencije od bazne stanice.
Kada držite mobitel uz uho, vaš je mozak neizbježno izložen tim valovima.
Reagira li mozak na ovaj utjecaj?
Nova američka studija pokazuje da je to definitivno slučaj.
Dr. Nora Volkow provela je ovu studiju.
Dr. Volkow i njezin tim proučavali su 47 zdravih osoba tijekom cijele godine.
Sudionici su imali mobilne telefone na desnom i lijevom uhu.
Jedan od njih je bio u pogonu, ali utišan, a drugi je bio isključen.
Dr. Volkow je koristila opremu za snimanje mozga kako bi otkrila koliko bi glukoze mozak koristio tijekom izloženosti.
To je vrlo osjetljiv pokazatelj postoji li promjena u moždanoj aktivnosti koju može
uzrokovati stimulator – u ovom slučaju mobilni telefon.
Kada se mozak stimulira, troši glukozu, baš kao što automobil troši gorivo.
Izloženost mobilnom telefonu 15 minuta povezana je s povećanjem potrošnje glukoze u mozgu, što ukazuje da je
mozak aktiviran radiofrekvencijama mobilnog telefona.
Desna strana mozga, koja je bila vrlo blizu antene, pokazala je najveće povećanje metaboličke aktivnosti u
usporedbi s vremenom kada je mobilni telefon bio isključen.
Iako su radiofrekvencije koje emitiraju suvremene tehnologije mobilnih telefona vrlo slabe,
one mogu aktivirati ljudski mozak i imati učinak.
Kada se mobilni telefon koristi u načinu rada bez zvuka, eksperiment dr. Volkow pokazala je da ljudski mozak pokazuje
metabolički odgovor na mikrotalasne zrake mobilnog telefona.
Metabolička reakcija na razinama znatno ispod zakonske granice.
Nešto što mnogi tvrde da je nemoguće.
A reakcija koju je zabilježila dr. Volkow sekundarna je u odnosu na veću zabrinutost:
Način na koji mozak zapravo apsorbira ove mikrovalne zrake. To je postalo poznato kao SAR vrijednost.
SAR je kratica za specifičnu stopu apsorpcije.
I to je mjera koliko radio valova ljudsko tijelo apsorbira u određenom vremenskom razdoblju u određenom volumenu.
To je mjerenje grijaćeg učinka koji radio-predajnik ima na ljudsko tijelo.
SAR se mjeri na sljedeći način. Koristi se umjetna glava.
Ispunjeno je mješavinom glukoze koja bi trebala predstavljati ljudski mozak.
Testni uređaj mjeri količinu mikrovalnog zračenja koja prodire kroz lubanju modela.
Vrijednost SAR-a zatim se izračunava na temelju količine apsorbirane energije.
Za EU je ograničenje 2 vata po kilogramu za prosječnih 10 g tkiva.
Za SAD iznosi 1,6 W/kg na 1 g prosječnog tkiva.
SAD ima stroži gornji limit od EU, ali druge zemlje poput Australije i Novog Zelanda koriste EU limite.
Neki od najpopularnijih mobilnih telefona na tržištu emitiraju toliko mikrovalnog zračenja da je
njihova SAR vrijednost na samom gornjem ograničenju.
Svaki milimetar lubanje pomaže zaštititi mozak od mikrovalnog zračenja, čime se smanjuje SAR vrijednost mobilnog telefona.
Djeca dobivaju svoj prvi mobilni telefon u prosjeku s osam godina.
Lubanja osmogodišnjaka je znatno tanja od lubanje odrasle osobe.
Moglo bi se nadati da se mobilni telefoni testiraju na debljini lubanje jednaka debljini dječje lubanje.
Glava SAM-a je veliki ljudski lubanja prosječne oblika.
Prosjek od 10.000 mjerenja glave uzetih od ljudi korišten je za izradu ovog SAM fantomskog
glave, koji predstavlja prosječnu ljudsku lubanju...
Naravno, glava prosječnog odraslog čovjeka znatno je veća od glave osmogodišnjeg djeteta.
Ali kad smo ispitali tvrtku koja proizvodi SAM fantomsku glavu, otkrili smo da je stvarnost još gora.
Model SAM testa nije jednostavno prosjek od 10.000 ljudi, nego prosjek od 10.000 vojnika u američkoj vojsci.
I osoblje američke vojske zasigurno ima veće i deblje glave od prosječnog osmogodišnjaka.
Stoga je prilično vjerojatno pretpostaviti da bi, kad bi se mobilni telefoni testirali na
lubanji osmogodišnjaka, većina njih ne bi prošla.
Tko postavlja smjernice?
Ovo su ljudi iz odbora zvanog ICNIRP.
Ljudi koji rade na mobilnim telefonima su bioinženjeri.
Nemaju pojma što se događa unutar žive stanice, ali o tome govore u grandioznim terminima.
Pretpostavljaju da je jedino što može utjecati na dobrobit živog organizma pitanje je li dovoljno snažan da zagrije tkivo.
Ali to je kao da kažemo: "Znamo da će jaje, kad ga prokuhamo, postati tvrdo."
Ono što ne znaju jest da će se, ako ne skuhaju jaje, ono pretvoriti u kokoš.
Nemaju pojma kako se to događa. Ali i dalje govore kao da znaju.
Godine 2011. Svjetska zdravstvena organizacija promijenila je klasifikaciju rizika za mobilne telefone, svrstavši ih u skupinu
tvari koje su moguće kancerogene za ljude zbog povećanog rizika od razvoja glioma, vrste
tumora mozga povezane s upotrebom mobilnih telefona.
Što je izazvalo ovu iznenadnu promjenu statusa?
Provedena su bezbrojna istraživanja o potencijalnim zdravstvenim učincima mobilnih telefona.
Neki pokazuju učinak. Neki ne pokazuju nikakav.
Ali najkonkluzivnija studija potekla je od Lennarta Hardella.
Vodio je najveći i najuvidljiviji istraživački projekt ikada proveden.
On je kombinirao svoj rad s radom drugih iz cijelog svijeta.
Od ranih 1990-ih proučavaju telefonske navike više od 2.000 ljudi diljem svijeta.
Osobe s tumorima poput astrocitoma i akustičnih neuroma, moždanih tumora koji se najčešće povezuju s
upotrebom mobilnih telefona zbog njihove blizine uhu.
Rezultati su šokantni. Zaključili su da upotreba mobilnih telefona doista povećava rizik od tumora na mozgu.
I također su otkrili zašto prethodne studije nisu pokazale nikakve učinke.
Mislim da postoji više dokaza da je kancerogen nego da je samo moguće kancerogen.
Ali mislim da to na neki način razumijem, jer većina raka koji će se pojaviti još nije prisutna.
Ljudi ne koriste mobilne telefone dovoljno dugo da bi se pravi učinci mogli očitovati.
Kao i kod drugih kancerogenih tvari, potrebno je najmanje deset godina da se vidi učinak izloženosti.
Budući da je eksplozija mobilnih telefona započela tek krajem 1990-ih, nije iznenađujuće da tek sada
počinjemo vidjeti posljedice. I to se događa upravo sada.
Pa što telekomunikacijska industrija poduzima kako bi zaštitila svoje korisnike od tumora na mozgu?
Pogled na priručnike o sigurnosti sugerira da su više zabrinuti za vlastitu zaštitu.
Ovaj model bežičnog uređaja u skladu je s pravnim zahtjevima u pogledu izloženosti radio valovima. Kada se koristi kako
je opisano u ovom odjeljku, u skladu je s pravnim smjernicama.
Držite BlackBerry uređaj najmanje 2,5 cm udaljen od tijela, uključujući trbuh
trudnica i tinejdžera! Smanjite trajanje poziva!
Na stražnjoj strani gotovo svakog mobilnog telefona nalaze se upute o tome koliko udaljeno od tijela ga treba držati.
Upute koje su u većini slučajeva potpuno nepraktične.
A što se događa kada telekomunikacijska industrija financira istraživanja o šteti koju uzrokuje?
I ovo istraživanje zaključuje da postoji utjecaj te da upotreba mobilnog telefona igra ulogu u razvoju raka.
Međutim, oni obično zadržavaju ovo istraživanje za sebe.
Jednostavno ne znamo što pohranjujemo pomoću EMF-ova jer su učinci uglavnom dugoročni, a
imamo, kao što kažete, ovu sveprisutnu izloženost.
I rašireno oslanjanje na ove izloženosti.
Još uvijek ne razumijemo baš što radimo.
Iako epidemiologija jasno pokazuje da korištenje mobilnog telefona povećava rizik od razvoja tumora na mozgu.
Ono što ljudi iz ICNIRP-a trebaju vidjeti jest jasan uzrok i posljedica; kako se to
događa, koji je mehanizam i kako točno nastaje rak.
Možda se čini očitim da bi biće toliko usklađeno s frekvencijama Zemlje i toliko osjetljivo na njezino magnetsko
polje prirodno reagiralo na umjetne mikrotalasne valove.
Ali godinama je industrija telekomunikacija branila svoje postupke postavljajući isto pitanje.
Kako mobilni telefon uzrokuje rak?
Kako se ispostavilo, postavili su pogrešno pitanje.
Kako mobilni telefon sprječava ljudsko tijelo da izliječi rak?
Odgovor je: melatonin.
Vidite, melatonin je hormon i, vjerovali ili ne, proizvodi se u mozgu.
Proizvodi se u pinealnoj žlijezdi mozga i ima vrlo snažna antioksidativna svojstva u usporedbi s vitaminima, na primjer:
Melatonin je pet puta snažniji od vitamina C i dvostruko snažniji od vitamina E.
I raspodjeljuje se samo noću.
I upravo noću nam je to potrebno, jer tada idemo spavati i naš mozak obnavlja stanice u našem tijelu.
I tada melatonin počinje djelovati.
Svaki dan naša tijela izgube oko pola milijarde stanica.
I događa se noću da naše tijelo zamjenjuje te stanice procesom nazvanim mitoza stanica, odnosno dioba stanica.
Što radi: Hvata ono što su poznati kao slobodni radikali.
Ovi slobodni radikali su zapravo viškovi elektrona koji su ostali nakon procesa proizvodnje
energije, a koji su nam potrebni za regeneraciju.
Svake noći, kada se naša tijela regeneriraju, proizvode se milijuni slobodnih radikala kao nusproizvod stanične mitoze.
Ove slobodne radikale napadaju zdrave stanice.
Općenito je prihvaćeno da su slobodni radikali glavni uzrok ili čimbenik u većini karcinoma.
Najvažnija obrana našeg tijela protiv ovih slobodnih radikala je njegov najsnažniji antioksidans: melatonin.
Ulazi u krvotok i djeluje kao prirodni antioksidans, prirodni agens protiv raka.
Melatonin je vrlo, vrlo snažan protivnik raka.
Djeluje kao takozvani onkostatski agens koji vas štiti od raka.
Također regulira vaš ciklus spavanja i budnosti, osiguravajući vam dobar noćni san i pravu dozu melatonina.
To je molekula protiv starenja. Drugim riječima, hvata slobodne radikale i jednostavno čini da vaša koža izgleda mlađe.
Melatonin je čudesni lijek tijela koji hvata slobodne radikale koji uzrokuju rak.
Imamo 12.000 studija u našem laboratoriju koje smo prikupili tijekom godina, što je više studija nego što je ikada objavljeno
o paracetamolu, često korištenom lijeku protiv glavobolje.
Postoji znatno veće znanstveno zanimanje za melatonin nego za paracetamol.
Koje su posljedice smanjene sekrecije melatonina?
Da, pa ako imate smanjene razine melatonina, vaš se imunološki sustav oslabljuje.
U početku imate poteškoća sa spavanjem, tj. ne možete zaspati ili, ako uspijete, ne možete ponovno zaspati.
Možda imate problema sa srcem jer melatonin također štiti vaše srce.
I znatno ste podložniji bolestima jer vaš imunološki sustav ne radi optimalno.
Ovo su neke od stvari koje se događaju kada imate smanjene razine melatonina.
I, na primjer, prosječna žena oboljela od raka dojke ima samo jednu desetinu melatonina u usporedbi sa zdravom ženom iste dobi.
A kod osoba s rakom prostate imaju manje od polovice melatonina koliko bi trebali imati.
Autistična djeca imaju manje od polovice razine melatonina koju bi trebala imati.
Smanjen melatonin kod radnika na noćnoj smjeni jer rade noću i izloženi su svjetlu.
Ne proizvode melatonin noću, što je poznato da povećava rizik od raka dojke za 50%.
I Međunarodna agencija za istraživanje raka (IARC) postupno je klasificirala rad na noćnoj smjeni
kao moguće kancerogen zbog smanjenja melatonina.
Sada postoji mnogo studija koje pokazuju da ljudi koji rade noćne smjene ili su slijepi imaju drugačiju
stopu obolijevanja od raka nego prosječna populacija.
Većina tih studija podupire stajalište da nedostatak ili smanjene razine melatonina imaju negativan utjecaj na zdravlje.
Budući da se tijelo obnavlja samo noću, melatonin se proizvodi samo kada pinealna žlijezda osjeti da nema svjetla.
A ono što se događa jest da je pinealna žlijezda osjetljiva na svjetlo.
Nalazi se točno tamo gdje vaš mozak prima signale iz vaših očiju i gdje se oni u središtu ukrštaju.
Zove se suprachiazmatično jezgro.
A veze odatle idu izravno do pinealne žlijezde kako bi joj rekle je li prisutno svjetlo ili ne.
Kada je prisutna svjetlost, dolazi do istovremene interferencije sa signalima koje mozak
želi poslati našim stanicama kako bi ih popravio.
Stoga nema smisla da mozak šalje te signale našim stanicama da se popravljaju kad je toliko smetnji da ih ne bi čule.
Dakle, čeka, mozak čeka dok ne postane mračno.
Koja su istraživanja pokazala da električna polja, magnetska polja ili radio valovi utječu na proizvodnju melatonina?
Da, pa, Institut Battelle u Americi radi mnogo na ovoj temi od kasnih 1970-ih.
A njegovi znanstvenici, Barry Wilson, Dick Stevens i ti ljudi počeli su o tome razmišljati, jer znamo da
mozak prestaje proizvoditi melatonin kad upališ svjetlo.
Pa su pomislili: možda naš mozak ne može razlikovati umjetna električna polja koja sami stvaramo i prirodnu
svjetlost za koju svi znamo da je prisutna tijekom dana, jer jednostavno ne proizvodimo melatonin tijekom dana.
Postoje vrlo dobri biološki razlozi za to.
Dakle, mislili su da će ta električna polja suzbiti sintezu melatonina, što bi zauzvrat dovelo do raka,
osobito raka dojke kod žena, jer više ne bi imale imunološku zaštitu koja je inače prisutna.
Dakle, mozak interpretira radio valove kao svjetlosne valove?
Da, ne možemo ih razlikovati.
Vidljiva svjetlost također ima frekvenciju.
Hipoteza da pinealna žlijezda ne može razlikovati svjetlosne frekvencije od frekvencija koje je čovjek
stvorio dokazana je izvan svake sumnje mnoštvom istraživanja.
Izravni supresivni učinci slabih magnetskih polja (50 Hz i 16 2/3 Hz) na sintezu melatonina u
pinealnoj žlijezdi džungarskih hrčaka (Phodopus sungorus)
Rezultati ove studije pokazuju da niskofrekvencijska magnetska polja mogu smanjiti proizvodnju
melatonina u izoliranim pinealnim žlijezdama hrčaka.
... smanjiti proizvodnju melatonina ...
… Utjecaji elektromagnetskih polja na fotofazni sadržaj cirkulirajućeg melatonina kod američkih sjenica …
Ukratko, EMF je utjecao na plazmatski melatonin kod mužjaka američkih sjenica, ...
EMF-ovi mogu utjecati na njihovu migraciju...
… Nedostatak kroničnog učinka izloženosti kratkovalnim radijskim signalima na
koncentraciju melatonina u pljuvački mliječnih krava.
Dakle, odgođeni akutni učinak EMF-a na koncentraciju melatonina je ...
A 0.5 G, 60 Hz magnetsko polje suzbija proizvodnju melatonina u pinealocitima.
… prosječno smanjenje od 46 % u noradrenalinom induciranoj proizvodnji melatonina u pinealocitima. Rezultati podupiru
hipotezu da izloženost EM može uzrokovati supresiju melatonina u pinealnoj žlijezdi utječući na pojedinačne stanice.
izloženost supresiji melatonina
može proizvesti u pinealnoj žlijezdi,
utječući na pojedinačne stanice.
EMF/EMR smanjuje melatonin kod životinja i ljudi Dr. Neil Cherry 2. rujna 2002. Sedamnaest studija pokazuje da izloženost
ELF-u i RF/MW-u smanjuje melatonin. Šesnaest studija zabilježilo je značajan pad melatonina povezan s EMR-om kod ljudi.
Misliš li da postoje konačni dokazi da električna polja, magnetska polja i radio valovi utječu na proizvodnju melatonina?
Ovo istraživanje, koje pokazuje da se razine melatonina kod sjenica smanjuju s izlaganjem; da divlje čaplje koje gnijezde na
zgradama blizu radio-toranja imaju manje mladunaca u usporedbi s čapljinim gnijezdima koja su udaljena od radio-toranja;
studije o mravima, pčelama i raznim vrstama ptica te studije o morskim sisavcima sve ukazuju u istom smjeru.
Ali postoje laboratorijske studije stanica u epifizi koje doista sintetiziraju melatonin.
Pratim učinak magnetskih polja na ove stanice.
I u svakoj fazi procjene melatonina pokazalo se da magnetska polja ometaju proizvodnju melatonina.
Dakle, dokazi su jasni u svim aspektima proizvodnje melatonina i inhibicije proizvodnje melatonina magnetskim poljima.
Istraživanje zaista pokriva svaki aspekt ovog puta.
Biste li rekli da je to dovoljno konačno?
Da, rekao bih da je to konačno.
Nevjerojatna stvar kod naših tijela je njihova sposobnost da suprotstavljaju proizvodnji
slobodnih radikala proizvodnjom melatonina.
Unutar sebe smo stvorili preciznu ravnotežu, savršen obrambeni sustav.
Našim je tijelima trebalo milijune godina da usavrše ovu tehniku.
Tehnologija stvorena na temelju okruženja u kojem smo se razvili.
Ali zar se naše okruženje nije eksponencijalno promijenilo u posljednjih nekoliko desetljeća?
Golim okom svijet izgleda isto, ali na staničnoj razini to je najveća promjena okoliša koju su naši životi ikada doživjeli.
Očito je da bi takva golema promjena neizbježno poremetila tako osjetljivu ravnotežu.
A posljedice toga što naše tijelo ne proizvodi pravu količinu melatonina mogu biti kobne.
Znanstvenici diljem svijeta sada vjeruju da slobodni radikali mogu biti uzrok ili čimbenik koji
doprinosi svakoj poznatoj bolesti, a ne samo raku.
Na početku 20. stoljeća dječja leukemija bila je medicinska rijetkost.
Od tada smo zabilježili samo porast leukemije među djecom.
Povećava se za otprilike dva posto svake godine.
I ovo se također odnosi na mnoge druge bolesti: autizam, tumore na mozgu, rak.
Stope obolijevanja od raka 1910-ih vjerojatno su bile samo upola niže nego danas.
Mnoge druge bolesti također su povezane s izlaganjem elektromagnetskim poljima i zračenju u
studijama i znanstvenim istraživanjima; ne samo s dalekovodima, nego i s radio i mikrovalnim poljima.
Tijekom posljednjih 50 godina bili smo uronjeni u ocean elektromagnetskog zračenja. Ono nas okružuje posvuda.
Nevidljivo, ne možemo ga vidjeti. Ali znamo da je tamo.
Svaki put kad koristiš svoj mobitel, znaš da je tamo.
Izuzetno je teško vratiti sat unatrag. Nemoguće.
Ali moramo biti svjesni ovih utjecaja na zdravlje kako bismo imali mogućnost poduzeti sigurnosne mjere.
Ako to želimo, moramo to učiniti.
Ono što me brine su stvari koje se zapravo događaju sada (napomena: objavljeno na YouTubeu 2013. godine).
Možda nismo posvetili dovoljno pažnje.
Jedna od stvari koje se sada događaju je autizam, ili ga nazovimo pravim imenom: poremećaj iz spektra autizma.
Misliš li da smo u znanosti stigli do točke u kojoj gotovo više nemamo kontrolnu skupinu za testiranje takvih stvari,
jer gotovo svi imaju mobitel, gotovo svi imaju Wi-Fi i gotovo svi su izloženi elektromagnetskim poljima?
Da, svi smo došli do točke u kojoj je toliko ljudi izloženo elektromagnetskim poljima mobilnih telefona i
Wi-Fi mreža da više nemamo kontrolnu skupinu za usporedbu zdravlja izloženih i neizloženih osoba.
Ako smijem povući analogiju:
Otkrili smo da pušenje može uzrokovati rak pluća.
To je bilo zato što neki ljudi nisu pušili i oni su činili kontrolnu skupinu.
Da su svi pušili, nikada ne bismo otkrili da pušenje može uzrokovati rak pluća.
I svi bi umrli od raka pluća, i to bi se prepoznalo kao nacionalna bolest, a da nije bilo povezano s pušenjem.
Ono što se događa s ometanjem mobilnih telefona jest da gubimo sve one dijelove populacije koji nisu izloženi njemu.
Čak i rijetki koji nemaju mobitel okruženi su zračenjem mobitela; kad idu u kupovinu, u vlak, gdje god da idu!
Nije to samo "kanarinica u rudniku", kao što sam ja.
U konačnici, ako jednostavno povećate elektromagnetska polja u atmosferi, što je ono što zapravo radimo, i sada
imamo milijun puta više elektromagnetskih polja i mikrovalova u okolišu nego što smo ih imali prije 30 godina.
U nekom trenutku to će početi utjecati i na tebe!
Vrlo je teško reći gdje ćemo biti za 15 godina.
Ali bih rekao da smo tek u posljednjih nekoliko godina počeli shvaćati koliko nas ti štetni učinci koštaju.
A onda se probudimo i pogledamo uzroke. I morat ćemo nešto poduzeti po pitanju uzroka.
Mi smo domišljat, ali složen organizam.
Način na koji naša tijela funkcioniraju nije ni nasumičan ni nešto što se dogodilo preko noći.
Poput svakog drugog živog stvorenja na ovoj planeti, prilagodili smo se okolišu u kojem živimo.
Okruženje koje od zore vremena pokazuje nježnu ravnotežu polja i rezonancija.
Ovi fenomeni ne samo da nas okružuju, već nas i oblikuju u ono što jesmo.
Stanice u našim tijelima komuniciraju međusobno pomoću svjetlosnih frekvencija, baš kao što naša DNK
koristi elektromagnetske frekvencije za reprodukciju.
U srži svega ovoga nalaze se protoni i elektroni, pozitivno i negativno nabijeni, koji čine sav život magnetskim.
Poput svih živih bića, opremljeni smo kriptohromnim stanicama koje nam omogućuju da
percipiramo ta polja na načine koje jedva razumijemo.
Mi smo bića frekvencije, električne energije, svjetlosti i magnetizma.
I trebalo je milijune godina da to postane; proces koji je započeo s prvom ćelijom.
Iako smo prihvatili bežičnu tehnologiju i uključili je u naše svakodnevne živote, naša
tijela nisu držala korak na staničnoj razini.
Frekvencije koje nas sada okružuju toliko su strane našim stanicama koliko bi bile našim očima kad bismo ih mogli vidjeti.
Naša djeca se rađaju u svijet koji njihova tijela jednostavno ne mogu shvatiti.
Kamo će sve ovo voditi?
Dok se ovaj film snima, 4G tehnologija se uvodi diljem svijeta. Da bi to bilo moguće, granice se podižu.
Wi-Fi je dostupan u gotovo svakom domu, školi i poduzeću te nas neprestano okružuje.
DECT telefonska tehnologija može se naći u gotovo svakom kućanstvu.
U vrijeme kada bi industrija trebala postupati odgovorno i biti oprezna, ona pokazuje
nepromišljeno zanemarivanje našeg dugoročnog zdravlja.
Novac vlada svijetom.
A vjerojatnost da će razviti savjest zbog ovoga je otprilike jednaka onoj koju je imala duhanska industrija.
Dakle, ako će doći do promjene, ona neće doći od njih.
To mora doći od nas!
Samo trebamo otvoriti oči i prepoznati problem.
Planirate li koristiti MTHR za financiranje istraživanja učinka radio valova na melatonin?
S obzirom na to da je ovo mehanizam na koji ljudi očito upiru prstom kada kažu da
mobilni telefoni ometaju proizvodnju melatonina.
Melatonin je antioksidans, usisavač za slobodne radikale, ako hoćete.
Kada objavimo istraživački prijedlog, što upravo sada činimo, ističući područja od posebnog interesa,
pozivamo na prijave i prijedloge iz cijelog spektra.
Međutim, oni se moraju prioritetizirati zajedno s ostalim prijavama koje primamo. Imamo ograničen proračun.
Ali trenutno ne planiramo nikakva istraživanja o melatoninu. Trenutno to nije prioritet.
MTHR još uvijek treba ulagati u istraživanja koja ispituju kako mobilni telefoni utječu na melatonin.