Резонанца, створења фреквенције
Све више људи пати од здравствених проблема као што су вртоглавица, главобоља, срчана аритмија или несаница.
Стрес се често наводи као узрок.
Следећи документарни филм из 2012. године показује да су такви симптоми често повезани са
потпуно другачијим, мање познатим узроцима.
Филм нас води на путовање од наших почетака до 1990-их, када је почело ширење технологије бежичне комуникације.
Од тада је човечанство уроњено у океан вештачких фреквенција.
Голим оком планета изгледа иста, али на ћелијском нивоу то је највећа промена са којом се живот на Земљи икада суочио.
Ефекти не би требало да се потцењују!
Kla.TV је за вас превео и синхронизовао овај филм на немачки језик.
Научници, представници индустрије, лекари и погођени појединци имају шта да кажу.
Надамо се да ћете уживати у гледању следећег документарног филма Џејмса Расела: "РЕЗОНАНЦА – Бића фреквенције"!
Средином 1980-их, око три процента људи у већини земаља користило је мобилне телефоне; данас
скоро сто процената користи мобилне телефоне.
Када напуне 19 или 20 година, већ ће десет година користити мобилне телефоне, а ми немамо појма какве то ризике носи.
Ми смо уроњени у океан електромагнетног зрачења. Оно нас окружује са свих страна.
Невидљиво, не можемо га видети. Али знамо да је тамо.
Сваки пут када користите свој мобилни телефон, знате да је ту.
Врло је тешко вратити сат уназад. Немогуће.
Али морамо бити свесни ових здравствених ефеката како бисмо могли предузети мере безбедности.
Тренутно је изјава СЗО о овоме да је то стварност.
Нисмо били једина група оболелих од рака око антене; постоји много група оболелих од рака око антена.
Већина рака који ће доћи још није стигла.
Како смо икада могли да мислимо да смо безбедни када зрачимо своје мозгове микроталасима?
Једноставно још увек у потпуности не разумемо шта радимо.
Коначно имамо саопштење о томе да ли мобилни телефони изазивају рак.
Резонанца – Бића фреквенције
Да ли сте се икада запитали зашто се осећате тако добро када изађете напоље?
Непознати научник је на прагу открића које је требало да промени све. Зовао се Винфрид Ото Шуман.
Од тог дана па надаље, он је својим ученицима предавао физику електрицитета .
Како сфера унутар сфере може да генерише електрични напон. И као резултат: фреквенција.
Шуманова група је имала потешкоћа да разуме тему.
Да би им било лакше, професор им је наложио да замисле да је Земља једна сфера, а јоносфера друга.
Затим их је замолио да израчунају напетост између њих.
Пошто он сам није имао појма, Шуман је такође почео да рачуна.
На крају је стигао на фреквенцију од око 10 херца.
Колико год то Шуману деловало невероватно, наша планета је имала пулс, мерљиву фреквенцију која је окруживала живот на Земљи.
Иако је професор био поносан на своје откриће, рекао је да оно није било од великог значаја.
Посебно зато што је објављено само у једном малом научном часопису, на задњим странама под насловом "Шуманова резонанца".
Биће потребно неколико година, укључујући невероватан обрт судбине, пре него што
професор схвати право значење Шуманове резонанце.
Овај заокрет судбине почео је 30 година раније са другим немачким научником по имену Ханс Бергер.
Користећи самостално израђен ЕЕГ уређај, Бергер је направио прво снимање електричне фреквенције коју емитује људски мозак.
У почетку је предложено да се талас назове по човеку који га је открио, али Бергер, који је био скроман човек,
изабрао је алфабетско име. Назвао га је: "Алфа талас".
Ускоро након открића професора Шумана, један од колега Ханса Бергера, човек по имену Анкермулер, наишао је на поцепану копију
малог научног часописа; баш оног малог научног часописа у којем је откриће професора
Шумана било објављено неколико година раније.
Он је неколико пута прочитао чланак и одмахивао главом у неверици.
Он је одмах препознао величину онога што га је чекало.
Фреквенција алфа таласа које је забележио Ханс Бергер била је готово идентична Шумановој резонанци: фреквенцији Земље.
Др. Анкермулер је одмах контактирао Шумана да га убеди да спроведе даље истраге.
Шуман се сложио и наставио да развија своја открића заједно са једним од својих студената.
Они су детаљно проучили како се напон испушта кроз муње у шупљини јonosфере.
На крају су стигли до прецизне фреквенције: пулс Земље, Шуманова резонанца, био је тачно 7,83 херца. Откриће је било запањујуће.
Да ли је Шуманова резонанца била само слична алфа таласима људског мозга? Не – била је идентична!
Фреквенција мозга која контролише нашу креативност, наше перформансе, наш стрес, наше страхове и наш
имуни систем некако се ускладила са фреквенцијом планете.
Пульс Земље био је постао пульс самог живота.
Фреквенција таласа мери се у херцима. То се односи на број осцилација које талас изврши у секунди.
Фреквенције се крећу од једног билијонског дела атома до дужине самог универзума.
Теоријски, фреквенције су бескрајне, потпуно неограничене.
Ако је то била случајност, онда је то била једна од најспектакуларнијих у природи!
Па шта је све ово значило? Није прошло много времена пре него што је неко покушао да сазна.
Звао се Рютгер Вевер, познати научник на Институту Макс Планк.
Почетком 1960-их професор је изградио подземни бункер да би проучио циркадијални ритам људи.
Циркадијални ритам је дневно-ноћни ритам који је урезан у сваки живот .
Током периода од тридесет година професор је спроводио експерименте у којима је 1.234.321
студент-волонтер боравило у бункеру седам недеља, потпуно заштићено од природних резонанци Земље.
Његови налази нам пружају задивљујуће увиде.
Он је открио да су физичко и ментално здравље студената почели да трпе чим је Шуманова резонанца филтрирана из бункера .
Он је тамо водио студенте. Није се усудио да то уради са болеснима или старим људима.
Он је довео младе студенте тамо јер је знао – Вевер је знао да ће то имати утицаја.
Дакле, очигледно нема Шуманове резонанце под земљом.
Постојала су само попречна магнетна поља из унутрашњости Земље.
Када их је закопао под земљом, почели су да се осећају лоше, имали су главобољу и њихов циркадни ритам је био потпуно поремећен.
Занимљиво је било да је, када је применио фреквенцију од 7,83 херца помоћу генератора магнетских пулсова, то одмах престало.
Вевер је тајно увео фреквенцију 7,83 у бункер путем вештачког предајника.
Сваки пут када би то урадио, установио је да су штетни ефекти које су волонтери претрпели или нестали или се смањили.
Њен стрес, главобоље и емоционална напетост су се смањили, а њено благостање је обновљено.
Целокупно увођење Шуманове резонанце.
Веверово истраживање је открило невероватну везу између људског здравља и природне фреквенције планете.
А 2011. године, револуционарна истраживања су указивала на нешто још импресивније:
Шуманова резонанца могла би бити повезана са почетком самог живота.
Пробој је остварио Лу Антуан Монтањије, нобеловац који је први открио ХИВ у .
Професор је спровео експерименте на меморији воде и испитао како вода може да задржи сећање на
супстанце које су раније биле растворене у њој.
При томе је наишао на нешто што би довело у питање принципе науке.
Сви живот потиче из живота. Ово је основни принцип науке који никада није био оповргнут ниједним експериментом.
Живот може настати само тамо где је живот раније постојао.
И механизам за ово је увек био схваћен као материјални.
Дакле, као јаја и сперматозоиди, или споре и деоба ћелија.
Међутим, експерименти Лука Монтањијера износе потпуно другу хипотезу.
Професор је демонстрирао да ДНК секвенце, стварни градивни блокови живота, комуницирају међусобно у води
емитовањем нискофреквентних електромагнетних таласа.
Чак и када је ДНК била смештена у одвојене епрувете, професор је ипак открио електромагнетно комуницирање између њих.
Колико софистицирана могла бити ова комуникација?
Па, Лук Монтањије је показао да су они у стању да формирају нуклеотиде – градивне блокове
ДНК – и да се сами саставе у потпуно нову ДНК.
Научници су комбиновали ове компоненте безброј пута, али у ниједном експерименту нису успели да поново разгоре искру живота
и претворе нуклеотиде у стварну ДНК без претходно присутне ДНК.
Уосталом, живот може постојати само тамо где је живот већ постојао раније.
Међутим, у експериментима Лука Монтањеа ДНК је била потпуно филтрирана из воде. Ипак, формирана је нова ДНК.
Како је то било могуће? Како је Лук Монтањиер постигао оно што ниједан други научник није могао?
И како је он створио живот тамо где живота није било?
У чему су били толико другачији експерименти Лука Монтањије?
Постојала је фреквенција. Фреквенција која би, ако би се уклонила, узроковала неуспех експеримента.
Али када је била присутна, она је обезбеђивала успех. Ова фреквенција је износила 7,83 херца: Шуманова резонанца.
Овде је успостављена деликатна веза између живота и фреквенције планете.
Међусобна веза између живих организама и електромагнетних фреквенција. Зависност, веза.
Докази за ово могу се наћи читањем научних чланака, али још очигледнији докази могу се пронаћи једноставним изласком напоље.
Како бисте иначе могли да се осећате тако добро?
Како се све ово догодило? Па, ако погледате историју Земље, чини се прилично очигледним.
Шуманове таласе су део ове планете од самог почетка.
Живот се развио окружен њима и неизбежно се ускладио с њима.
Заправо, наша осетљивост на фреквенцију била је дубоко повезана са нашом способношћу да перципирамо још један феномен планете.
Магнетна поља
Пре две милијарде година, магнетотактичке бактерије су успоставиле једноставан, али фасцинантан однос са Земљиним магнетно пољем.
Једноклеточни организам је садржао честице магнетског материјала.
Ово му је омогућило да делује као игла компаса и оријентише се дуж магнетских линија Земље.
Како су организми постајали све сложенији, њихова зависност од Земљиних магнетних поља такође је расла.
Знамо да су пчеле осетљиве на магнетно поље. Знамо да у својим телима имају честице магнетита.
И лабораторијска испитивања су показала да су они заиста осетљиви на магнетно поље.
Лабораторијска испитивања су показала да је могуће контролисати начин на који пчеле граде саће стварањем
вештачког магнетног поља, и чини се очигледним да пчеле користе магнетна поља за оријентацију.
Деликатан баланс живота на Земљи савршено илуструје нашу зависност од пчела и њихово опрашивање биљака.
Сматра се да живот без пчела једва да би имао шансу.
Опрашивање инсектима је неопходно за готово све што чини храну занимљивом:
Дакле, воће, орашасти плодови, све то захтева опрашивање инсектима, а пчеле су најважнија група опрашивача.
Око 70% прехрамбених усева широм света опрашују пчеле.
Ако не би било пчела...
Да, да није било пчела, имали бисмо веома досадну исхрану.
Да, имали бисмо веома скромно постојање. Мислим да је то поента, без пчела...
И, наравно, поред биљака које нам служе за храну, оне такође опрашују дивље биљке, а у многим
случајевима чак ни не знамо детаље о опрашивању.
Али можемо бити сигурни да би многе наше дивље биљке нестале без пчела које их опрашују.
2006. године догодило се незамисливо: пчелиње колоније широм света почеле су да нестају, а нико није могао да објасни зашто.
Кошница пчела широм света почеле су да се урушавају и нико није могао да објасни зашто. Како су пчелари почели да пријављују
губитке од 30 до 90 процената својих кошница... Министарство истражује поремећај колапса колонија медоносних пчела Већина
светских усева зависи од опрашивања пчелама. Ако опрашивање не дође до тога, човечанство је осуђено на пропаст. ...где пчеле у
25 земаља до сада напуштају своје саће и никада се не враћају. Ипак, после свих ових година, није пронађен узрок смрти
пчела. Ово се проширило у Европу, и утврђено је да би пчелиња популација могла бити истребљена за 10 година.
Са нама је Мериен Фрајзер, виша сарадница за пчеларство у Служби за проширење Универзитета Пенсилваније.
Који су класични критеријуми за смртност пчела које пчелар може да користи да изађе, погледа
пчеле и каже: "Ово изгледа као класичан случај"?
Симптоми су да иако су пчеле релативно здраве и јаке, популација одраслих пчела у кошници
опада у кратком року; она напушта колонију.
А оно што остаје је много младунчади, односно младих пчела, меда и полена.
На којим континентима је примећена ова смртност пчела?
Опадање популација медоносних пчела догодило се широм света.
Многе друге земље пријављују опадање популације пчела медоноса.
Да ли је ово заиста последица такозваног феномена смртности пчела познатог као "поремећај урушавања колоније" (CCD), за
који постоји специфичан скуп критеријума, друго је питање.
И то је једна од тачака које покушавамо да разумемо кроз комуникацију са људима из других делова света.
Ова тренутна забринутост постоји још од око 2006. године, посебно у Сједињеним Државама, где су многи професионални пчелари
изненада приметили да су њихове пчеле, које су биле здраве до одређеног тренутка у години,
затим претрпеле спектакуларне губитке крајем лета.
И чинило се да су другачији од свега што је до тада виђено.
Тако су људи дошли до својих пчелињака и утврдили да у њима више нема пчела.
Овај облик угинућа пчела, познат и као CCD – синдром колапса колонија – погађа пчелиње колоније
широм света, а неке земље пријављују губитке и до 70%.
Наведени су разни разлози као окидачи.
Али ниједан од њих није могао убедљиво да објасни зашто су пчеле изненада престале да се
враћају у своје саће – са једним изузетком:
Сензационални истраживачки рад Јохена Куна и његовог тима.
У експерименту је доктор радио са осам пчелињих заједница и поставио стандардни DECT телефон у четири од њих.
Затим су научници пратили да ли присуство DECT телефона утиче на то да ли ће пчеле вратити
у своје саће. Резултати су били задивљујући.
Пчеле су се вратиле у уобичајеном броју у кошнице у којима нису били постављени DECT телефони.
Међутим, готово да ниједна пчела није вратила у кошнице у којима је био DECT телефон.
Ниједна пчела се није вратила у један од кошница у којима се налазио DECT телефон.
Да бисмо у потпуности разумели значај Куновог експеримента, морамо прво да схватимо како функционише DECT телефон.
Разлог због којег можете да шетате по кући и обављате позиве помоћу вашег DECT телефона јесте тај што
база вашег DECT телефона емитује електромагнетно зрачење, названо микроталаси, ка слушалици.
Ово је потпуно исти начин на који антена мобилне телефоније комуницира са мобилним телефоном.
DECT телефон је у суштини минијатурна верзија антене мобилне телефоније.
Ако пчелу погађају зрачења из ДЕКТ телефона, она ће сигурно бити погођена и зрачењима из антене мобилне телефоније.
А са 4 милијарде корисника мобилних телефона широм света, изненада се појавио алармантан број антена за мобилну телефонију.
Магнетни осећај за оријентацију пчеле омогућава јој да се оријентише користећи линије Земљиног магнетског поља.
Вештина у коју је уложила милионе година развоја и финог подешавања.
Зар није очигледно да би таква висока осетљивост била погођена чак и најмањим променама у електромагнетној средини?
Шта, дакле, значи ова огромна промена која се догодила готово преко ноћи?
Постоје ли друге врсте које су осетљиве на магнетна поља?
Осетљивост која их на крају чини рањивим на вештачке фреквенције?
Нажалост, откриће новог протеина под називом криптохром указује да сваки живот има магнетно чуло.
Криптохром
Они су откривени у биљкама 1990-их. Њихова функција је да апсорбују плаво светло, које је потребно за регулацију раста.
Од тада су пронађени код инсеката, животиња, сисара, људи и птица.
Криптохроми су биолошке молекуле које се називају протеини.
Они се производе неким нашим генима, названим CRY гени.
А молекул криптохрома заправо регулише наш циркадни ритам, укључујући производњу мелатонина.
Чини се да неки криптохроми имају функцију апсорбовања светлости, делујући као детектори за циркадијални сат.
Дакле, они су улаз за дневно-ноћни ритам који, чини се, имају многе врсте, како биљке, тако и животиње.
Али 2000. године Торстен Ритц је открио још запањујућу улогу криптохрома.
У серији експеримената са црвендаћима, он је доказао да њихов осећај за оријентацију није заснован искључиво на магнетизму,
већ потиче директно из криптохромних ћелија смештених иза ока.
Мислим да публикације Рица представљају једну од тих прекретница у науци.
Јер он сугерише да је ова молекула криптохрома – сетите се, она је одговорна за утицање и контролу циркадијалних ритмова – и управо
је ова молекула та која птицама даје компас, магнетски компас.
Птице буквално виде магнетска поља Земље, можда као светлу или тамну мрљу преко њиховог поља вида.
И када покрену главу или тело, тачка или ознака се креће заједно са њима – слично као код хеад-ап дисплеја борбеног пилота.
Они имају ту појаву коју виде, која им омогућава да се оријентишу док лете.
Начин на који је ово тестирао био је да изложи птице високоефреквентним пољима како би видео да
ли ће то заправо пореметити њихов магнетни компас.
Испоставило се да високофреквентно поље не само што је заправо пореметило миграцију црвених грмуша, већ
је то био случај чак и при веома ниским јачинама поља.
Заиста је важно и заиста занимљиво да су чак и веома слаба висока фреквенцијска поља утицала на компас црвених грмуша.
Експерименти Ритца јасно су показали да је ћелија криптохрома, која се користи за навигацију, озбиљно погођена
вештачким фреквенцијама – чак и оним далеко испод нивоа које регулаторно тело ICNIRP сматра безбедним.
Све студије о навигацији животиња, код бубашваба, зебриних зенки, кокошака, црвендака – у свим је утврђено да им
је магнетни компас нарушен високоефреквентним пољима далеко испод граница које је одредио ICNIRP.
Радим на птицама, конкретно на птицама и инсектима.
Показао сам да су они осетљиви на поља далеко испод нивоа ICNIRP-а који се тврде да су безбедни за нас људе.
Ако погледате ове вредности, на које, како истраживања показују, животиње реагују осетљиво – постоји врло добра литература о томе
која показује да су ове вредности знатно ниже од оних на које смо ми дозвољени да будемо
изложени, а самим тим и животиње у окружењу.
Постоје веома чврсте научне основе за веровање да ће магнетна поља, вештачка магнетна поља, уништити станиште бројних врста.
Током последњих 25 година (напомена: стање из 2011. године), различите врсте које користе Земљина
магнетна поља за навигацију мистериозно су опале:
драматичан пад од 109 врста арктичких миграторних птица
5 врста лептира изумрло у Великој Британији
36 врста аустралијских приобалних птица опало је за 75%
10% врста лептира на свету угрожено је нестанком
45% уобичајених европских врста птица је опало
50% пад европских ливадарских лептира
Пола свих познатих британских лептира угрожено је изумирањем
Пчеле: пад до 70 одсто
62% миграторних водених птица у Азији су у опадању или су изумрле
Аустралијске водене птице: пад од 80%
Пола британских врста пчела: пад до 70%
4 америчке врсте пчела: пад броја до 98%
Птице пољопривредних површина за до 79%
Једна од осам врста птица широм света је угрожена
190 врста птица критично угрожено
Колико се наша животна средина променила услед електромагнетних поља?
Током последњих 25 година, то се променило до непрепознатљивости...
Он је милионима пута већи у погледу електромагнетног зрачења.
Бивши Национални одбор за заштиту од зрачења навео је у једном од својих докумената да процењује да се зрачење животне средине –
ако хоћете тако да га назовете – повећало за многе милионе пута у односу на то како је било пре 50 година – за многе милионе пута.
То је огромна промена у окружењу на Земљи и потпуно засипа све те природне сигнале,
укључујући Шуманове таласе, са којима смо еволуирали.
"Измерење Шумановог резонанца у или око града постало је потпуно немогуће."
"Електромагнетно загађење од мобилних телефона приморало нас је да вршимо мерења на мору." Цитат др Волфганга Лудвига, физичара
Један од разлога због којих су криптохроми веома занимљиви, нарочито у вези са чињеницом да људи детектују магнетно поље,
јесте то што је др Фоули и његови сарадници недавно спровели студију која показује да ако убаците људске
криптохроме у воћне мушице, оне постају магнетно осетљиве због присуства тих људских криптохрома.
Ово заправо показује да су људски криптохроми магнетски осетљиви, да детектују магнетно поље.
Откриће ћелије криптохрома изазвало је обновљено интересовање за људски магнетни чуло, чуло
које је Робин Бејкер предвидео пре 40 година.
Ово није научно слепо летење. Ово је експеримент да се утврди да ли деца имају осећај за правце.
С завезаним очима и са заштитницима за уши, испитаник се врти на посебном столици док више не зна у ком правцу је окренут.
Скамењ се зауставља и испитаван субјект погађа да ли је окренут према истоку, западу, северу или југу.
Претпоставка је записана у малом рачунару.
Ако би деца немала осећај за правце, њихове претпоставке би биле случајне. Али нису.
Деца старости десет или једанаест година могу прилично добро погађати.
Чини се као да имају истински осећај за правце. И чини се да је то магнетски осећај.
Када научници прикаче магнета за главе испитаника, то значајно нарушава њихов осећај за правце.
То представља огроман корак напред у погледу разумевања.
И, наравно, то покреће свакакве питања, као што су да ли људи заиста могу да се оријентишу користећи
Земљино магнетно поље, и ако то данас не чине, да ли су то можда чинили пре хиљадама година?
Наравно, ово такође поставља питање да ли постоји процес путем којег се магнетна поља заправо детектују у
људском телу, што доводи до нарушавања циркадијалних ритмова.
Што би објаснило све негативне ефекте на здравље које толико често видимо у
епидемиолошким студијама о здрављу и магнетимским пољима.
Ако људи имају способност да перципирају магнетна поља, ако имају исту способност као пчеле, птице и лептири, да ли то значи
да смо подједнако подложни вештачким фреквенцијама као и они?
Да ли ће промене у нашој околини утицати на нас на исти начин на који утичу на њу?
Како бисте описали електросензитивност?
Електросензитивност је када људи почну да реагују, њихова тела почну да реагују на електромагнетна поља.
Уопштено говорећи, електромагнетна поља на која реагују су бежична.
То је бежична комуникација: Ви-Фи, бежични телефони, ДЕКТ телефони, мобилни телефони, антене мобилних телефона.
Они сви шаљу сигнале које наша тела никада раније нису искусила.
И када почне да утиче на људе – када је почело да утиче на мене – обично прво погађа главу – почињеш да осећаш бол у глави.
Оклевам да кажем "главобоља", јер је то бол у глави који се не може упоредити ни са једном главобољом коју сте икада имали.
Већина људи се жали на симптоме као што су срчана аритмија, несаница, главобоља, поремећаји вида,
вртоглавица, разне врсте сензорних поремећаја или неурозе.
Они описују да су доживели необичне осећаје у својим телима.
То заиста може утицати и на ендокрини систем и функцију штитасте жлезде. Листа је заиста бескрајна.
У мом конкретном случају, и то није случај код свакога, ако се не удаљим из тог окружења, почињем да осећам
прилично јаке болове у стомаку – а то значи да је већ прекасно, долази до унутрашњег крварења.
Мислим да су симптоми толико разноврсни, а повезаности које људи успостављају веома тешко прихватити
ако немате знања о тој теми, а већина лекара нема.
И то није њихова кривица. Нијесмо обучени да препознамо ово стање.
Ово је веома ново, а наше разумевање је у овој фази још увек потпуно незрело – предузимају се тек први
кораци да се расплете и у потпуности схвати ово стање.
Као и многи људи који пате од електросензитивности, Брајан је био приморан да направи радикалне промене у свом дому.
Ове две собе биле су потпуно оклоњене металном фолијом.
Ова просторија и спаваћа соба су стога Фарадејеве кавезе.
А ако заиста проверите електромагнетна поља или микроталасе – а овај уређај једноставно претвара микроталасе у
звучне сигнале – онда ћете утврдити да антена тамо, удаљена око пола миље, не изазива никакве проблеме.
Када сам заштитио собу, поставио сам метално пресвучено стакло на прозорима – то ми
омогућава да елиминишем већину електромагнетских поља.
Аспекти организма који му омогућавају да детектује и реагује на електромагнетна поља – може се рећи
да се ови изрази користе у различитим контекстима.
А ако то разложите на "електросензитивност" – могло би се рећи да је то заправо одговор на сам живот.
На пример, када испитујемо организам да бисмо утврдили да ли је присутан живот, заправо тражимо присуство електрицитета –
на пример, електрокардиограм , ЕКГ, и електроенцефалограм, ЕЕГ.
Оно што овде истражујемо је присуство електрицитета из ових циљних органа, мозга и срца.
И када то видимо, то је знак да је живот присутан.
У извесном смислу, електромагнетна поља су део самог живота на ћелијском нивоу. Може се рећи да је сав живот електросензитиван.
У очају да убеде људе да електросензитивност заиста постоји, Брајан и још неколико других пацијената пријавили су
се за револуционарни експеримент на Универзитету у Есексу.
Експеримент који је спровела Елејн Фокс био је, нажалост, последњи рад на ту тему.
Морате да уђете у оклоњену просторију.
Улазите тамо на релативно кратко време, маст је укључена 10 минута, искључена 10 минута, а затим поново укључена 10
минута – и онда можете видети да ли то примећујете или не.
И ушао сам у собу и рекао им да нећу моћи да кажем да ли је јарбол укључен или искључен.
Зашто је то тако? Зато што је њихово разумевање начина на који треба да реагују на то погрешно.
За већину људи није тако да укључите мач, а они кажу: "Ох, осећам то."
А онда скинују јарбол и особа каже: Ах, сада се поново осећам добро. То не функционише тако.
Патим од поленске кијавице, и када уђем у поље као ово, треба неко време пре него што осетим ефекте.
Али треба дуго времена пре него што то више не осећам, пре него што ме то више не погађа.
Могу да ме одведу са сенокоса, али и после 24 сата и даље ћу нешто осећати.
Електросензитивност се код већине људи манифестује отприлике на следећи начин.
Начин на који је тим поставио експеримент значио је да би Брајану и осталим волонтерима било скоро
немогуће да докажу да пате од електросензитивности.
Чинило се да то није било битно, јер је тим необјашњиво одлучио да одбије било какву ревизију.
С једне стране, чини се да људи осетљиво реагују на разне ствари.
Осетљив сам на 3G мобилне телефоне, на пример ГСМ мобилне телефоне. Постоје разлике у томе како модулација функционише.
Немам појма да ли су у праву када кажу да су осетљиви, али ако имате случај, онда има смисла да људе у вашој
студији изложите управо том сигналу на који кажу да реагују.
Ако, на пример, имате некога ко је увек осетљив на Wi-Fi, а не на мобилне телефоне – ако такав човек постоји – онда је боље
да се уверите да је изложен Wi-Fi-ју, а не мобилним телефонима.
Уосталом, желите да докажете да они реагују на оно што тврде.
И ниједна од ових врста разлика овде није направљена.
У стварности, ако си тврдио да си електросензитиван на нешто, онда си био у томе.
Један од разлога због којих сам то сматрао веома важним био је тај што сам помагао људима који су електросензитивни.
А неколико месеци раније заиста сам посећивао једну госпођу – која је сматрала да је електросензитивна – и био сам тамо
једноставно да бих јој покушао помоћи; да јој објасним шта је електросензитивност и шта би могло да узрокује њен проблем.
Да скратим причу, постало је јасно да ова жена има проблем, али она није била
електросензитивна. Она дефинитивно није била електросензитивна.
Али током нашег разговора схватио сам да се пријавила на Есекс студије како би сазнала да ли је електросензитивна.
Моје срце је готово стало. Ево некога ко није електросензитиван, а та особа се уписала на Универзитет у Есексу.
И Есекс ми каже да немају никакве процедуре за тестирање!
Шта су они заправо сазнали – а то је засновано на тексту самог есеја – ја ћу то сажети својим речима.
Наводи се да би, с обзиром на ниво одговора који очекују, било потребно око 132 учесника у њиховој
студији да би показали статистички значајан ефекат.
Са толико људи у популацији, потребни би им били огромни обим података за своје истраживачке студије како би
закључили да је ова група очигледно осетљивија од оне групе.
Добили су 44 особе. То је значило да су од самог почетка имали приступ само једној трећини података које су очекивали
да ће моћи да прикупе да би уопште могли нешто сазнати.
Резултат је био да су идентификовали статистички значајан ризик који је ионако био очигледан из статистике.
За све људе који су рекли да су осетљиви, ово је такође било очигледно са значајем од приближно 90%.
Дакле, праг при којем научни рад признаје нешто као статистички значајно је 95%.
Ако се овај ниво сигурности не постигне, то се не сматра статистичким догађајем. То
може бити случајност, срећа или нешто друго.
Били су 90% сигурни да ће се ризик повећати, и, наравно, то не достиже магичну границу на
којој се сматра статистички значајним догађајем.
И тако је одбачено речима: "Ово показује да људи нису осетљиви." Али то уопште није била поента.
Постојана изложеност јарболима оставила је траг на неколико испитаника.
Неки су се толико разболели да су морали да се повуку из експеримента.
Брајан је и даље осећао последице експеримента дуго након што је напустио Есекс.
Прву колоноскопију сам имао пре седам година, другу пре четири године и трећу пре око годину дана.
Са мном је све у реду. Са мном је све у реду. Да, погодили сте: имам рак црева.
Дакле, од првог пута када сам крвавио до тренутка када су ми уклонили црево, прошло је тачно седам година.
Када сам питао лекара колико времена је потребно да се развије овај рак, он је одговорио: "Седам година."
Дакле, практично можете пратити цело време док сам био у Есексу, а било је једне прилике пре тога када сам
имао крварење, крварење које је покренуло рак црева.
Како се такав промашени експеримент може представљати као тако "ауторитативно истраживање"?
Зашто би тако искусан тим направио тако фундаменталне и очигледне грешке у свом раду?
Да ли то може имати везе са онима који су обезбедили средства?
Есекс експеримент је један од низа експеримената које финансира МТХР.
Ову компанију води и финансира сама индустрија мобилних телефона.
Можете ли ми рећи шта је MTHR и како се финансира?
Да, програм МТХР-а је заједнички финансиран од стране британске владе и индустрије мобилне телефоније и служи
за истраживање могућих штетних утицаја на здравље повезаних са технологијом мобилне телефоније.
Наша тема, ко финансира научна истраживања, је осетљива.
Знам многе научнике попут мене који, када добију нову студију за читање, прво прелистају
задњу страницу да виде ко ју је финансирао.
Да ли мислите да би могао постојати сукоб интереса у вези са финансирањем од индустрије мобилних
телефона када је у питању истраживање штетних ефеката?
Па, наравно да постоје потенцијални сукоби интереса, и управо због тога програм истраживања ове врсте мора бити пажљиво вођен.
Радио сам интензивно са телекомуникационом индустријом јер као представник овде организујем
комуникациони рад, па са тим људима разговарам већ дуго времена.
Мислим да би желели да буду објективни, али их углавном покреће профит, посебно на тржишту где се међусобно
такмиче за удео на тржишту, па могу финансирати истраживања, али су веома слични фармацеутској индустрији.
Јасно је да запошљавају људе који су већ на њиховој страни.
Научници нису поп звезде; не зарађују много новца.
Они имају куће које треба финансирати, имају породице о којима треба да брину.
Ко би могао да им замери ако дођу до погрешних закључака?
Нећеш наћи други посао, барем не тамо.
Постоје психолошки притисци, чак и без стварног притиска, који могу, али и не морају бити присутни у појединачним случајевима.
Али психолошки притисак да се ускладе са организацијом која их финансира и да јој удовоље свакако игра улогу.
Да ли се осећате обавезним?
Да, осећате се обавеznim. Осећате се обавеznim.
Постоје заиста поуздане статистике које показују да када су у питању ефекти електромагнетних поља, студије које финансирају
комунална предузећа, односно индустрија електричне енергије, радио индустрија или индустрија
мобилне телефоније, финансирају их управо они.
Ове студије су углавном значајно негативне.
Са друге стране, независно финансиране студије у универзитетима и тако даље обично нису.
То је изазован истраживачки поље.
Није лако спроводити овакве студије, и због ограничења истраживања која укључују људске испитанике
никада неће постојати савршено истраживачко окружење.
Увек ће постојати ограничења.
Да ли је ово права болест? Да, апсолутно јесте.
Тренутно СЗО каже да је ово стварно и да симптоми могу бити тешки и онеспособљавајући.
Бројке које се односе на електрохиперсензитивност износе око 2–3%.
Ово су људи чији су животи озбиљно погођени овим стањем.
Али као што сам раније поменуо, 100% људи реагује на то на ћелијском нивоу.
То значи да последице по здравствени систем могу бити потенцијално огромне ако се ово не схвати довољно озбиљно или не препозна.
А број људи који имају благу или умерену електросензитивност вероватно је много већи него што смо раније претпостављали.
Иако СЗО признаје електросензитивност, Шведска је једина земља која помаже погођенима.
Тренутно се тамо лечи 2,5–3% становништва.
Шта то значи за нас?
То се односи на касетосно снимање експерименталне везе између стандардног телефона и јединственог мобилног слушалице.
Тонални тон – и то је прилично достигнуће!
Јер је једно преносити разговор, а сасвим друго преносити тачне дигиталне информације.
Сада следи директан позив истраживачком институту у Челмсфорду (Есекс, Енглеска), који је усавршио ову технологију.
Лиз Чарнок би требало да буде на другом крају.
Са увођењем мобилних телефона у 1980-им годинама, била је потребна мрежа антена за њих.
Од тада су телекомуникационе компаније подигле преко 5 милиона антена широм света.
Поносни што испуњавају ваздух микроталасним фреквенцијама, нису спровели ниједну студију да би
осигурали да неће бити дугорочне штете по здравље.
Изграђени су без претходног осигурања да су безбедни.
Хвала вам на помоћи.
Врло непријатно, зар не?
Да, и оно је такође стално присутно; нешто што се издваја јесте да не престаје.
Постоји непрекидно зрачење – долази од антена – ако можете да видите антене, изложени сте му.
Да будем искрен, чак и ако није, и даље си изложен томе на овој удаљености, јер пролази кроз бетонске
зидове и друге ствари. Благе је пригушен, али само мало.
На удаљености од 200 до 300 метара од торња, ви сте непрестано изложени њему.
Када то можете чути, све се мења. Да. А шта ако бисте могли да га виде?
То би било као да сваки дан виђате смог.
Са смогом вештачких фреквенција који нас непрестано окружује и без провере њихове безбедности, да ли је
заиста изненађење што људско тело почиње да реагује на њих?
Било је то пре око десет година. Била сам у својим тридесетим годинама.
У мојој породици до сада нема рака дојке. Водила сам веома здрав начин живота.
Живео сам поред телефонског стуба много година, тада већ седам година.
Он је стајао сто метара од моје куће.
Годинама сам имао симптоме који нису били повезани са мастовима, јер у то време нисам знао ништа о електросензитивности.
Имао сам вртоглавицу, проблеме са спавањем, главобољу, оштре болове у глави и често сам ишао код лекара.
Речено ми је да је то стрес или вирус. А онда, изненада, дијагностикован ми је рак
дојке. То је био највећи шок у мом животу.
У почетку сам мислио да сам само несрећан, да је то моја кривица. Онда је почело лечење.
И тамо у болници сам наишао на неке комшије – живео сам у веома малом селу.
И такође сам упознала ове комшинице, младе жене – ја сам била најмлађа, у својим тридесетим, а
остале су биле у четрдесетим или почетком педесетих.
Пет нас је било тамо, све у исто време у року од шест месеци, са истом дијагнозом рака дојке.
У нашем селу било је само 18 кућа, које су биле распоређене око антене за мобилну телефонију.
Дакле, Ајлин је одлучила да покрене анкету како би утврдила да ли и други трпе изненадне болести.
Резултат нас је натерао да се стресемо. Многи људи су пријавили исте симптоме од којих
сам годинама патио. Главобоље, вртоглавица.
Али у селу је било и других младих жена које су имале проблеме са плодношћу и преканцерозна оштећења грлића
материце – или жена која је имала чворове на дојци због рака.
И било је других врста рака у том подручју.
Комшија, који је имао само 51 годину, развио је болест моторних неурона и, нажалост, преминуо. Искрено: ужасна болест.
То је погодило 77 људи из ових кућа.
Да, процењује се да око 70% оних који су током година доживели биолошке ефекте – проблеме са
спавањем, осипе на кожи, чворове на дојкама или рак.
Да, то је имало велики утицај на људе у овом селу.
Мислим да је то огроман глобални проблем.
У међувремену смо открили да нисмо једини кластер случајева рака око антене за мобилну телефонију.
Постоји много кластера рака у близини пилона.
Радили смо са научником на лицу места, где смо испитали друге стубове који су дуго стајали у другим областима.
И спровели смо и друге анкете и такође утврдили високу учесталост рака.
Са толико мобилних телефона и антена и индустријом мобилне телефоније вредном трилионе, могло би се надати да је сада
основана строга државна агенција, орган који обезбеђује да телекомуникациона индустрија
буде на сигурној страни када је у питању пренос.
Неко ко поставља строге границе које штите становништво – неко ко обезбеђује да је све чему смо изложени потпуно безбедно.
Нажалост, ништа од тога не постоји. Оно што имамо јесте ICNIRP.
ICNIRP је основан у Европи пре око 20 година да би проучавао нејонску радијацију.
То је Међународни комитет за заштиту од нејонзујућег зрачења, а његов задатак је да прегледа
сву објављену литературу и у суштини је сажме:
То је оно што наука дефинитивно каже.
Не можете ући гласањем. Позивају вас да се придружите ако сте један од одабраних појединаца.
Дакле, то увек одређује индустрија, јер ту леже корени.
Тачно. Дакле, имамо референтну вредност коју су они утврдили, коју је усвојила већина европских земаља, и то је нешто што сама
Европска комисија, укључујући и панел стручњака, препоручује.
Међутим, ове смернице се заснивају на методама изградње за које знамо да постоји
узрочно-последична веза са високофреквентним зрачењем.
Једини сценарио који тренутно постоји у вези са енергијом која нас окружује на тој фреквенцији, као што су зрачења мобилних
телефона, антена за мобилну мрежу и бежичних телефона – другим речима, сви комуникациони уређаји које свакодневно користимо
– исти је онај са којим смо упознати из микроталасних пећница.
Ако употребимо довољно енергије и усмеримо је на довољно мали простор, загревамо ткиво, а тиме
загревамо све што садржи одређену количину воде.
Ниједна од тренутних смерница нема никакве везе са хроничном здравственом штетом или раком. Ниједна од њих, ни једна једина.
Сви су дизајнирани да производе ефекте топлоте или тренутне ефекте као што су трњење коже или треперење обрва или нешто слично.
Нико не може утврдити дугорочну штету по здравље.
Дакле, мислите да је за особе млађе од 40 година то незначајно, без значаја...
То је бесмислено. Не постоји намера да се заштити од дугорочне штете по здравље.
ICNIRP је... па, ICNIRP је потпуно небитан.
На пример: Ако желите да обезбедите да нико не пређе ограничење брзине у школи, поставите
ограничење брзине на 10.000 километара на сат.
На тај начин ће се сви тога придржавати и нико неће возити превише брзо.
Можете проћи поред школе брзином од 999 км/ч и ипак се придржавати "ограничења".
Саветодавни одбор тренутно нема задатак да прегледа доказе у вези са заштитом јавности.
Дакле, ICNIRP постоји само да би обезбедио оно што је 100% чињеница, а све што није 100% чињеница није његова брига.
Управо тако. Они ће о томе говорити, саставиће преглед онога што постоји, онога што не
постоји и онога што још увек треба сазнати.
И то је било то. Остају на томе. Без препорука – ништа, јер то не сматрају својом одговорношћу.
Скоро свака земља утврђује своје границе изложености јавности радиотехнологији на основу смерница ICNIRP.
ICNIRP смернице немају никакве везе са дугорочном штетом по здравље изазваном излагањем радио технологији.
Хајде, покушаћу да упутим позив.
Када покушате да некога позовете, готово је константно када почне високофреквентни пренос у оба смера.
У реду, хајде да пробамо. О, вау!
Чим се повежe; то је режим позива, то је оно што мобилни телефон ради.
Ово су таласи који иду са мог мобилног телефона до базне станице и одатле се преносе?
То је у основи оно што ваш мобилни телефон ради цело време када имате сигнал и користите га.
Ужасно.
А ваш мобилни телефон заправо то непрестано преноси у ваш мозак кад се повежете на базну станицу и користите телефон.
Мобилни телефони
Тешко је замислити технологију која је ушла у наше животе тако брзо као мобилни телефон.
Пре двадесет пет година, то се сматрало ничим више од трика.
Данас четврт милијарде нас поседује једно.
У просеку, деца добијају свој први мобилни телефон у осмом годинама.
Мобилни телефони функционишу тако што преносе и примају микроталасне фреквенције од базне станице.
Када држите мобилни телефон уз уво, ваш мозак је неизбежно изложен овим таласима.
Да ли мозак реагује на овај утицај?
Нова америчка студија показује да је ово дефинитивно случај.
Др Нора Волков је спровела ову студију.
Др Волков и њен тим су током целе године проучавали 47 здравих особа.
Учесници су имали мобилне телефоне на десном и левом уху.
Један од њих је био у функцији, али пригушен, а други је био искључен.
Др Волков је користио опрему за снимање мозга да би утврдио колико глукозе мозак користи током изложености.
То је веома осетљив показатељ да ли постоје промене у активности мозга које може изазвати
стимулатор – у овом случају мобилни телефон.
Када се мозак стимулише, он троши глукозу, баш као што аутомобил троши гориво.
Изложеност мобилним телефонима током 15 минута повезана је са повећањем потрошње глукозе у мозгу, што указује да
је мозак активиран радио фреквенцијама мобилног телефона.
Десна страна мозга, која је била веома близу антене, показала је највеће повећање метаболичке активности у
поређењу са стањем када је мобилни телефон био искључен.
Иако су радио фреквенције које емитују савремене технологије мобилних телефона веома слабе, оне
могу да активирају људски мозак и да утичу на њега.
Када се мобилни телефон користи у режиму тишине, експеримент др Волков показао је да људски мозак показује
метаболичку реакцију на микроталасе мобилног телефона.
Метаболичка реакција на нивоима далеко испод законске границе.
Нешто за шта многи тврде да је немогуће.
А реакција коју је забележила др Волков јесте секундарна у односу на већу забринутост:
Начин на који мозак заправо апсорбује ове микроталасне зраке. Ово је постало познато као САР вредност.
САР означава специфичну стопу апсорпције.
И то је мера колико радио таласи апсорбују људско тело у одређеном временском периоду у одређеном волумену.
То је мерење ефекта загревања који радио предајник има на људско тело.
САР се мери на следећи начин. Користи се вештачка глава.
Напуњен је мешавином глукозе која би требало да представља људски мозак.
Тест-уређај мери количину микроталасног зрачења која продире кроз лобању модела.
Вредност SAR се затим израчунава на основу количине апсорбоване енергије.
За ЕУ, ограничење је 2 вата по килограму за просечну ткивну масу од 10 г.
За САД то је 1,6 Вт/кг на 1 г просечног ткива.
САД имају строжи горњи лимит од ЕУ, али друге земље као што су Аустралија и Нови Зеланд користе лимите ЕУ.
Неки од најпопуларнијих мобилних телефона на тржишту емитују толико микроталасно зрачење да
им је SAR вредност готово на горњој граници.
Сваки милиметар лобање помаже у заштити мозга од микроталасног зрачења и тиме смањује SAR вредност мобилног телефона.
Деца добијају свој први мобилни телефон у просечној доби од 8 година.
Лобања осам година старог детета је знатно тања од лобање одрасле особе.
Могло би се надати да се мобилни телефони тестирају на дебљини лобање еквивалентној дечијој.
Главица САМ-а је велика људска лобања просечног облика.
Просек од 10.000 мерења глава узетих од људи коришћен је за израду овог САМ фантомске
главе, која представља просечну људску лобању...
Наравно, глава просечног одраслог човека је знатно већа од главе осамгодишњег детета.
Али када смо испитали компанију која производи САМ фантомску главу, открили смо да је стварност још гора.
Модел САМ теста није једноставно просек од 10.000 људи, већ просек од 10.000 војника у америчкој војсци.
И особље америчке војске сигурно има веће и дебље главе од просечног осамгодишњака.
Стога је сасвим вероватно претпоставити да би, када би мобилни телефони били тестирани на
лобањи осамгодишњег детета, већина њих пала.
Ко поставља смернице?
Ово су људи из комитета који се зове ICNIRP.
Људи који раде на мобилним телефонима су биоинжењери.
Они немају појма шта се дешава унутар живе ћелије, али о томе говоре позно.
Они претпостављају да је једина ствар која може утицати на добробит живих организама
то да ли је довољно јака да загреје ткиво.
Али то је као да кажемо: "Знамо да ће јаје, када га скувамо, постати тврдо."
Оно што они не знају јесте да ако не скувају јаје, оно ће се претворити у кокошку.
Они немају ни најмању представу како се то дешава. Али ипак говоре као да знају.
2011. године Светска здравствена организација променила је класификацију ризика за мобилне телефоне, прекласификујући их као
могуће канцерогене за људе због повећаног ризика од развоја глиома, врсте тумора
мозга повезане са коришћењем мобилних телефона.
Шта је изазвало ову наглу промену статуса?
Постојало је безброј студија о потенцијалним здравственим ефектима мобилних телефона.
Неки показују ефекат. Неки не показују никакав.
Али најконклузивнија студија потиче од Леннарда Хардела.
Он је водио највећи и најпроницљивији истраживачки пројекат икада спроведен.
Он је комбиновао свој рад са радом других из целог света.
Од почетка 1990-их они проучавају телефонске навике више од 2.000 људи широм света.
Људи са туморима као што су астроцитоми и акустичне неуроме, тумори мозга који се најчешће повезују са
коришћењем мобилних телефона због њихове близине уху.
Резултати су шокантни. Закључили су да употреба мобилних телефона заиста повећава ризик од тумора мозга.
И они су такође открили зашто претходне студије нису показале никакве ефекте.
Мислим да постоји више доказа да је канцероген него само могуће канцероген.
Али мислим да то на неки начин разумем, јер већина рака који долазе још није стигла.
Људи не користе мобилне телефоне довољно дуго да би се истински ефекти могли уочити.
Као и код других канцерогена, потребно је најмање десет година да се појави ефекат изложености.
Пошто је експлозија мобилних телефона почела тек крајем 1990-их, није изненађујуће што тек сада
почињемо да видимо последице. И то се дешава управо сада.
Па шта телекомуникациона индустрија ради да заштити своје кориснике од тумора на мозгу?
Поглед на упутства за безбедност сугерише да су више забринути за сопствену заштиту.
Овај модел бежичног уређаја усаглашен је са законским захтевима у погледу изложености радио таласима. Када се користи на начин
описан у овом одељку, усаглашен је са законским смерницама.
Држите BlackBerry уређај најмање 2,5 цм удаљен од вашег тела, укључујући и стомак
трудница и тинејџера! Смањите време трајања позива!
На задњој страни готово сваког мобилног телефона налазе се упутства колико далеко од тела треба држати телефон.
Упутства која су у већини случајева потпуно непрактична.
А шта се дешава када телекомуникациона индустрија финансира истраживање штете коју изазива?
И ово истраживање закључује да постоји утицај и да употреба мобилног телефона игра улогу у развоју рака.
Међутим, они обично држе ово истраживање за себе.
Ми једноставно не знамо шта складиштимо уз помоћ ЕМП јер су ефекти углавном дугорочни, а
имамо, као што кажете, ову свеприсутну изложеност.
И широко распрострањено ослањање на ове изложености.
Још увек не разумемо баш шта радимо.
Иако епидемиологија јасно показује да коришћење мобилног телефона повећава ризик од развоја тумора мозга.
Оно што људи из ICNIRP-а треба да виде јесте јасна веза узрока и последице: како се то
дешава, који је механизам и како тачно настаје рак.
Можда делује очигледно да би биће тако усклађено са фреквенцијама Земље и тако осетљиво на њено
магнетно поље природно реаговало на вештачке микроталасе.
Али годинама је телекомуникациона индустрија бранила своје поступке постављајући исто питање.
Како мобилни телефон изазива рак?
Како се испоставило, поставили су погрешно питање.
Како мобилни телефон спречава људско тело да излечи рак?
Одговор је: мелатонин.
Видите, мелатонин је хормон и, веровали или не, он се производи у мозгу.
Производи се у епифизи мозга и има веома јака антиоксидативна својства у поређењу са витаминима, на пример:
Мелатонин је пет пута јачи од витамина Ц и два пута јачи од витамина Е.
И то се дистрибуира само ноћу.
И управо ноћу нам је потребно, јер тада одлазимо на спавање и наш мозак обнавља ћелије у нашем телу.
И тада мелатонин почиње да делује.
Сваког дана наша тела губе око пола милијарде ћелија.
И то се дешава ноћу да наше тело замењује ове ћелије кроз процес назван ћелијска митоза, дељење ћелија.
Шта то ради: Хвата оно што су познати као слободни радикали.
Ови слободни радикали су заправо вишак електрона који су остали од процеса производње
енергије, а који су нам потребни да бисмо се обновили.
Сваке ноћи, када се наша тела обнављају, као нуспроизвод ћелијске митозе настају милиони слободних радикала.
Ови слободни радикални ћелије нападају здраве ћелије.
Опште је прихваћено да су слободни радикали главни узрок или фактор у већини карцинома.
Најважнија одбрана нашег организма од ових слободних радикала је његов најјачи антиоксиданс: мелатонин.
Улази у крвоток и делује као природни антиоксиданс, природни агент против рака.
Мелатонин је веома, веома моћан агент против рака.
Она делује као такозвани онкостатички агент, који вас штити од рака.
Такође регулише ваш циклус спавања и будности, обезбеђујући вам добар ноћни сан и праву дозу мелатонина.
То је молекул против старења. Другим речима, он хвата слободне радикале и једноставно чини да ваша кожа изгледа млађе.
Мелатонин је чудесни лек организма који заробљава слободне радикале који изазивају рак.
У нашој лабораторији имамо 12.000 студија које смо прикупили током година, што је више студија него што је икада објављено
о парацетамолу, често коришћеном леку против главобоље.
Постоји знатно веће научно интересовање за мелатонин него за парацетамол.
Које су последице смањене секреције мелатонина?
Да, па, ако имате смањене нивое мелатонина, ваш имуни систем се слаби.
У почетку имате потешкоће са спавањем, односно не можете да заспите или, ако заспите, не можете да се вратите у сан.
Можда имате проблеме са срцем јер мелатонин такође штити ваше срце.
И ви сте много подложнији болестима јер ваш имуни систем не функционише оптимално.
Ово су неке од ствари које се дешавају када имате смањене нивое мелатонина.
И, на пример, просечна жена са раком дојке има само десетину мелатонина у поређењу са нормалном женом њених година.
А код људи са раком простате, они имају мање од половине мелатонина колико би требало да имају.
Аутистична деца имају мање од половине нивоа мелатонина који би требало да имају.
Смањен ниво мелатонина код радника на ноћној смени јер раде ноћу и изложени су светлу.
Они ноћу не производе мелатонин, што је познато да повећава ризик од рака дојке за 50%.
А Међународна агенција за истраживање рака (IARC) постепено је класификовала рад ноћне смене као
могуће канцероген због овог смањења мелатонина.
Сада постоји много студија које показују да људи који раде ноћне смене или су слепи имају другачију
стопу обољевања од рака у односу на просечну популацију.
И већина ових студија подржава став да недостатак или смањени нивои мелатонина имају негативан утицај на здравље.
Пошто се тело обнавља само ноћу, мелатонин се производи само када хипофиза осети да нема светла.
А шта се дешава јесте да је епифиза осетљива на светлост.
Налази се тачно тамо где ваш мозак прима сигнале од ваших очију и где се они у средини укрштају.
То се зове супрахиазматско језгро.
А везе одатле иду директно до епифизе да јој кажу да ли је светлост присутна или не.
Када је светлост присутна, долази до истовремене интерференције са сигналима које мозак жели
да пошаље нашим ћелијама како би их поправио.
Дакле, нема смисла да мозак шаље ове сигнале нашим ћелијама да им каже да се саме поправе када је толико сметњи да их не би чуле.
Тако чека, мозак чека док не постане мрачно.
Која су истраживања показала да електрична поља, магнетна поља или радио таласи утичу на производњу мелатонина?
Да, па, Институт Бател у Америци се бави овом темом још од краја 1970-их.
А његови научници, Бери Вилсон, Дик Стивенс и ти људи почели су да размишљају о томе, јер знамо да мозак
престаје да производи мелатонин када упалиш светло.
Па су помислили: добро, можда наш мозак не може да разликује између електричних поља која сами вештачки генеришемо и
природне светлости за коју сви знамо да је присутна током дана, јер током дана једноставно не производимо мелатонин.
Постоје врло добри биолошки разлози за ово.
Дакле, они су мислили да ће ова електрична поља сузбијати синтезу мелатонина, што би заузврат довело до рака,
посебно рака дојке код жена, јер више не би имале имунолошку заштиту која је обично присутна.
Значи, мозак тумачи радио таласе као светлосне таласе?
Да, не можемо да их разликујемо.
Видљива светлост такође има фреквенцију.
Хипотеза да пинеална жлезда не може да разликује светлосне фреквенције и вештачке фреквенције
доказана је изван сваке сумње бројним истраживањима.
Директни супресивни ефекти слабих магнетних поља (50 Hz и 16 2/3 Hz) на синтезу мелатонина у
епифизи джунгарских хрчака (Phodopus sungorus)
Резултати ове студије показују да нискофреквентна магнетичка поља могу смањити производњу
мелатонина у изолованим pinealним жлездама хрчака.
... смањити производњу мелатонина ...
… Ефекти електромагнетних поља на фотофазну циркулишућу концентрацију мелатонина код америчких јастреба …
Укратко, ЕМФ је утицао на плазмени мелатонин код мужјака америчких јастреба, ...
ЕМФ могу утицати на њихову миграцију...
… Одсуство хроничног ефекта изложености краткоталасним радио сигналима на концентрацију мелатонина у пљувачки млечних крава.
Дакле, одложен акутни ефекат ЕМП на концентрацију мелатонина је ...
A 0.5 G, 60 Hz магнетно поље супресира производњу мелатонина у pinealocytes.
… просечно смањење за 46% производње мелатонина изазване норадреналином у пинеалоцитима. Резултати
подржавају хипотезу да изложеност ЕМ може изазвати супресију мелатонина у епифизи утичући на појединачне ћелије.
изложеност супресији мелатонина
може да произведе у епифизи,
утичући на појединачне ћелије.
ЕМП/ЕМР смањује мелатонин код животиња и људи др Нил Чери 2. септембра 2002. Седамнаест студија показује да
изложеност ЕЛФ и РФ/МВ смањује мелатонин. Шеснаест студија је уочило значајно смањење мелатонина код људи повезано са ЕМР.
Да ли мислите да постоје убедљиви докази да електрична поља, магнетичка поља и радио таласи утичу на производњу мелатонина?
Ово истраживање, које показује да се нивои мелатонина код јастреба смањују при изложености; да дивље ласте које гнезде на
зградама у близини радио-торања имају мање потомства у поређењу са гнездима ласта које су далеко од радио-торања;
истраживања на мравима, пчелама и разним врстама птица, као и студије на морским сисарима, све указују у истом правцу.
Али онда постоје лабораторијске студије ћелија у епифизи које заиста синтетишу мелатонин.
Испитујем утицај магнетних поља на ове ћелије.
И у свакој фази процене мелатонина показано је да магнетно поље омета производњу мелатонина.
Дакле, докази су јасни у свим аспектима производње мелатонина и инхибиције производње мелатонина магнетним пољима.
Истраживање заиста обухвата сваки аспект овог пута.
Да ли бисте рекли да је то довољно убедљиво?
Да, рекао бих да је то коначно.
Чудесна ствар код наших тела је њихова способност да сузбијају производњу слободних радикала стварањем мелатонина.
У себи смо створили прецизну равнотежу, савршен систем одбране.
Наши организми су провели милионе година да усаврше ову технику.
Технологија створена на основу окружења у којем смо се развили.
Али зар наше окружење није експоненцијално променило у последњим деценијама?
Голим оком свет изгледа исти, али на ћелијском нивоу то је највећа промена животне средине коју су наши животи икада доживели.
Очигледно је да би таква гигантска промена неизбежно нарушила тако осетљиву равнотежу.
И последице тога што наше тело не производи праву количину мелатонина могу бити фаталне.
Научници широм света сада верују да слободни радикали могу бити узрок или фактор који
доприноси свакој познатој болести, а не само раку.
На почетку 20. века, дечја леукемија била је медицинска реткост.
Од тада смо забележили само пораст леукемије међу децом.
Он се повећава за око два процента сваке године.
И ово се односи и на многе друге болести: аутизам, туморе мозга, рак.
Стопе обољевања од рака у 1910-им годинама вероватно су биле само упола ниже него данас.
Многе друге болести повезане су са изложеношћу електромагнетним пољима и зрачењу у студијама и научним истраживањима; не
само са далеководима, већ и са радио и микроталасним пољима.
Током последњих 50 година били смо уроњени у океан електромагнетног зрачења. Оно нас окружује свуда.
Невидљиво, не можемо га видети. Али знамо да је тамо.
Сваки пут када користите мобилни телефон, знате да је ту.
Врло је тешко вратити сат уназад. Немогуће.
Али морамо бити свесни ових утицаја на здравље како бисмо имали избор да предузмемо мере безбедности.
Ако то желимо, морамо то да урадимо.
Оно што ме брине су ствари које се заправо дешавају сада (напомена: објављено на Јутјубу 2013. године).
Можда нисмо довољно обратили пажњу.
Једна од ствари које се сада дешавају је аутизам, или хајде да га назовемо правим именом: поремећај спектра аутизма.
Да ли мислите да смо у науци стигли до тачке у којој готово да немамо више контролну групу за тестирање таквих ствари,
јер готово сви имају мобилни телефон, готово сви имају Wi-Fi и готово сви су изложени електромагнетним пољима?
Да, сви смо стигли до тачке када је толико људи изложено електромагнетним пољима мобилних телефона и
Ви-Фија да више немамо контролну групу да бисмо видели разлику између здравља изложених и незложених људи.
Ако смем да наведем аналогију:
Открили смо да пушење може изазвати рак плућа.
То је било зато што неки људи нису пушили и они су чинили контролну групу.
Да су сви пушили, никада не бисмо открили да пушење може изазвати рак плућа.
И сви би умрли од рака плућа, и то би било препознато као национална болест без повезивања са пушењем.
Што се тиче сметњи мобилних телефона, дешава се да губимо све оне делове становништва који нису изложени тим сметњама.
Чак и они ретки који немају мобилни телефон окружени су зрачењем мобилних телефона; када иду у куповину, у возу, где год да иду!
То нису само "канарице у руднику", као ја.
У крајњој линији, ако једноставно повећате електромагнетна поља у атмосфери, што је управо оно што радимо, и сада
имамо милион пута више електромагнетних поља и микроталаса у окружењу него што смо имали пре 30 година.
У неком тренутку ће почети да утиче и на тебе!
Веома је тешко рећи где ћемо бити за 15 година.
Али бих рекао да смо тек у последњих неколико година почели да схватамо колико нас ти штетни ефекти коштају.
А онда се пробудимо и погледамо узроке. И мораћемо да учинимо нешто поводом тих узрока.
Ми смо сналажљив, али сложен организам.
Начин на који наша тела функционишу није ни случајан, ни нешто што се догодило преко ноћи.
Као и свака друга жива створења на овој планети, прилагодили смо се окружењу у којем живимо.
Окружење које је од зоре времена показивало деликатан баланс поља и резонанци.
Ови феномени не само да нас окружују, већ нас чине оним што јесмо.
Ћелије у нашим телима комуницирају међусобно користећи светлосне фреквенције, баш као што наша ДНК
користи електромагнетно зрачење за репродукцију.
У сржи свега овога налазе се протони и електрони, позитивно и негативно наелектрисани, који чине да је сваки живот магнетски.
Као и сва жива бића, опремљени смо криптохромским ћелијама које нам омогућавају да
перципирамо ова поља на начине које једва разумемо.
Ми смо бића фреквенције, електрицитета, светлости и магнетизма.
И требало је милионе година да то постане; процес који је почео са самом првом ћелијом.
Иако смо прихватили бежичну технологију и интегрисали је у свакодневни живот, наша тела
нису пратила тај темпо на ћелијском нивоу.
Фреквенције које нас сада окружују су нашим ћелијама подједнако стране као што би биле нашим очима да их можемо видети.
Наша деца се рађају у свету који њихова тела једноставно не могу да схvate.
Куда ће све ово довести?
Док се овај филм снима, 4G технологија се уводи широм света. Да би то било могуће, границе се подижу.
Ви-фи је доступан у скоро сваком дому, школи и продавници и непрестано нас окружује.
DECT телефонска технологија може се наћи у скоро сваком домаћинству.
У време када би индустрија требало да буде одговорна и показује опрез, она показује
беспоговорно занемаривање нашег дугорочног здравља.
Новцем влада свет.
И вероватноћа да развију савест по овом питању је отприлике иста као што је била за дуванску индустрију.
Дакле, ако дође до промене, она неће доћи од њих.
То мора да дође од нас!
Само треба да отворимо очи и препознамо проблем.
Да ли планирате да користите МТХР за финансирање истраживања ефекта радио таласа на мелатонин?
Имајући у виду да је ово механизам на који људи очигледно указују када кажу да мобилни телефони ометају производњу мелатонина.
Мелатонин је антиоксиданс, усисивач за слободне радикале, ако хоћете.
Када објавимо истраживачки предлог, што је управо оно што сада радимо, уз наглашавање области посебног
интереса, позивамо пријаве и предлоге из целог спектра.
Међутим, ови захтеви морају бити приоритетизовани заједно са осталим пријавама које примамо. Имамо ограничен буџет.
Али тренутно не планирамо никаква истраживања о мелатонину. То тренутно није приоритет.
МТХР и даље треба да уложи у истраживање како мобилни телефони утичу на мелатонин.