Fra 2014 til 2021 var Schweiz i forhandlinger med EU om en rammeaftale, også kendt som en institutionel aftale (InstA).
Målet er at konsolidere den bilaterale tilgang.
Efter at forhandlingerne blev afbrudt i maj 2021, blev forhandlingerne med EU genoptaget i marts 2024.
Thomas Kaiser fra "Zeitgeschehen im Fokus" skriver, at det nuværende forfatningsgrundlag - den såkaldte Common
Understanding - ikke længere kan kaldes en rammeaftale, da den ellers ville falde til jorden med det samme.
Så den blev hurtigt omdøbt til "Bilaterale aftaler III".
Da den bilaterale tilgang støttes af størstedelen af befolkningen ifølge en nylig undersøgelse,
ser det ud til, at Forbundsrådets plan virker.
Men det er at kaste sand i øjnene på befolkningen.
Ifølge Kaiser er det en kendsgerning, at EU har de samme krav i den fælles forståelse som i rammeaftalen.
Hun krævede, at i tilfælde af uenighed om fortolkningen af de bilaterale aftaler, skulle
EU-Domstolen afgøre det som sidste instans.
Kaiser siger: "I klartekst betyder det, at EU-lovgivningen gælder.
Schweiz skal derfor automatisk acceptere EU-lovgivning, hvilket eufemistisk kaldes dynamisk vedtagelse af lovgivning.
Men der er ikke noget dynamisk over det, Schweiz har ikke noget spillerum."
Udenrigsminister Ignazio Cassis talte til medierne i Bern den 27. november 2024.
Der var planlagt et møde med Europa-Kommissionens næstformand, Maros Sefcovic.
Ifølge Cassis er målet fortsat at nå frem til en substantiel afslutning på forhandlingerne inden årets udgang.
Størrelsen af det samhørighedsbidrag, som Schweiz betaler til EU for sin delvise adgang til det europæiske
indre marked, vil først blive diskuteret til allersidst.
"I sidste ende kan vi diskutere penge," siger Cassis.
Ifølge en undersøgelse foretaget af det schweiziske radio- og tv-program "SRF" vil Schweiz sandsynligvis betale godt 350
millioner CHF om året i samhørighedsmidler til EU i fremtiden.
Det er betydeligt højere end de ca. 130 millioner om året, som Schweiz har betalt til fattigere lande i den østlige del af EU.
I en artikel i den schweiziske tabloidavis "BLICK" fra 1. december 2024 citeres en insider for følgende:
"Selv om ikke alle punkter i forhandlingsmandatet er opfyldt, er det muligt at sige: Vi har en aftale."
For både Bern og Bruxelles står det klart: "Vi har forhandlet nok, resten skal afklares på hjemmebane."
Ifølge "BLICK" var følgende køreplan planlagt:
"Den 13. december vil Forbundsrådet igen diskutere EU-sagen.
Hvis han så giver grønt lys, vil der være et væld af blitzlys lørdag før jul, den 21. december:
Derefter kommer chefen for EU-Kommissionen, Ursula von der Leyen, personligt til Bern for at
besegle den symbolske afslutning på forhandlingerne."
Ifølge en artikel i "SRF" den 11. december kan dette høres både i Bruxelles og i Bern.
Ifølge "BLICK" er intet "i hus" endnu, men meget tyder på, at aftalen med EU vil blive færdiggjort i løbet af julen.
I løbet af juleperioden?! - Når offentligheden har travlt andre steder? Kan det være for, at
aftalen med EU kan gå igennem uden et stort ramaskrig?
Hidtil har der altid været et stort ramaskrig mod en rammeaftale med EU. De sidste
forhandlinger måtte aflyses, fordi modstanden var for stor.
Det ville ikke være første gang i historien, at vigtige beslutninger er blevet presset igennem på
tidspunkter, hvor offentligheden ellers er optaget.
Den 23. december 1913, en dag før juleaften, blev ændringen af loven om oprettelse af FED vedtaget af den decimerede kongres.
Under "sommereventyret" med VM i fodbold i 2006 besluttede Tyskland at hæve momsen fra 16 til
19 procent - med virkning fra 1. januar 2007.
Flere eksempler kan findes i programmet "Bliver store begivenheder bevidst brugt som afledning?"
Se endelig, hvad den schweiziske nationalrådgiver Franz Grüter siger i et interview med den uafhængige
schweiziske internet-tv-kanal "HOCH2" om, hvorfor den nye rammeaftale er meget farlig.
Du har nu kort nævnt den rammeaftale, som Forbundsrådet ønsker at indgå med EU.
Så det er en slags paraplyaftale, "Bilaterals III", som de siger, men det er ikke bare individuelle aftaler,
det er en samlet pakke, en såkaldt institutionel løsning.
De ville faktisk være klar til at forhandle traktaten inden årets udgang. Du er tæt på denne politik, som udenrigspolitisk
ekspert og i hvert fald som medlem af det nationale råd.
Hvad hører du? Hvad er status på disse forhandlinger?
[Så jeg kan sige, at Forbundsrådet gerne vil afslutte disse forhandlinger inden årets udgang.
Det er vigtigt at bemærke, at EU understreger, at "Bilaterals III" ikke længere er
bilaterale aftaler, fordi de ikke længere er det.
Bilateralt vil sige, at vi har traktater i øjenhøjde, men her vil europæisk lovgivning blive
pålagt os, og så er det ikke længere bilateralt.
Tværtimod ville det være en traktat om underkastelse. Forbundsrådet vil gerne færdiggøre dette.
Samtidig arbejder omkring 100 personer i forskellige afdelinger i Bern på at foretage alle de
nødvendige ændringer i den indenrigspolitiske lovgivning.
Der er tale om mindst 30 love, som stadig skal tilpasses.
Og så - hvis denne tidsplan holder - vil Forbundsrådet udsende en høringsskrivelse næste år, dvs. i 2025.
Ifølge Forbundsrådet omfatter meddelelsen over 1.000 sider, bare så du kan se, hvor stor den er.
Og så vil det blive forelagt parlamentet næste år, sandsynligvis i anden halvdel af året, og jeg regner med, at
der vil være en folkeafstemning på et tidspunkt i 2026.
Det bliver den vigtigste folkeafstemning i de sidste 30 år.
Jeg har sagt, at dette er alle kampes moder.
Så det er virkelig et spørgsmål om pølse for Schweiz - om vi kan fortsætte med at være frie, uafhængige og direkte demokratiske.
- og ud fra det synspunkt vil den store afstemning sandsynligvis finde sted i 2026.
Lad os gennemgå disse punkter lidt mere.
Du nævnte kort, hvad der ville blive påvirket af dette. Nøgleordet er "direkte demokrati".
Hvorfor tror du, at dette ville blive bragt i fare af en sådan rammeaftale?
Så du må også sige på forhånd, at mainstream-medierne hver dag rapporterer om en eller anden form for sikkerhedsklausuler
og en eller anden form for studieafgifter, en eller anden form for punkter fra disse forhandlinger.
Men faktisk diskuteres det virkelig store spørgsmål, nemlig Schweiz' institutionelle integration i EU, slet ikke længere.
Det, der stadig diskuteres i Bruxelles, er faktisk et sidespørgsmål.
Og det vigtigste spørgsmål i denne traktat er for det første, at vi automatisk - det kaldes
dynamisk - automatisk skal vedtage EU-lovgivning.
Hvis det schweiziske folk afholder en folkeafstemning og ikke retter sig efter det, vil de blive straffet.
Dette kaldes så kompenserende foranstaltninger.
Hvis vi så ikke når til enighed, er EU-Domstolen, som har det sidste ord om, hvad der gælder her i
Schweiz, bindende - det er, hvad der står i papirerne.
Vi ville være en koloni i Bruxelles. Og sidst, men ikke mindst, ville vi skulle betale penge til EU på en tilbagevendende basis.
Det er de fire vigtigste punkter, som faktisk er det største problem for Schweiz.
Og alle de andre punkter, der stadig forhandles om, kan også være vigtige, men de er ikke hovedproblemet.
Når jeg lytter til jer, kan jeg se, at det direkte demokrati svækkes og bringes i fare, at
suveræniteten ikke længere er virkelig uafhængig.
Du nævnte dette gebyr til sidst. Jeg vil gerne uddybe det lidt mere.
Det er et såkaldt markedsadgangsgebyr, en adgangsbillet til dette marked.
Hvorfor er det så ensidigt? EU har også adgang til det schweiziske marked.
Så hvorfor opkræver Schweiz ikke et sådant gebyr?
Hvordan opstår denne ensidighed? Og hvorfor er den så høj?
Nu har vi igen hørt fra forskellige kilder, at EU åbenbart vil have flere hundrede millioner hvert år.
Man kan hurtigt nå op på flere milliarder i løbet af kort tid. Hvordan kan det ske?
Fra EU's perspektiv - jeg var i Bruxelles med en delegation kort efter, at de første forhandlinger blev aflyst i 2021, i november
- I Bruxelles er Schweiz altid blevet fremstillet, som om vi var de store "kirsebærplukkere", og at
vi nød godt af EU og derfor var nødt til at betale.
Forestil dig nu, at USA handlede med EU, eller at Kina handlede med EU, så ville det
aldrig falde nogen ind at kræve penge for det.
Og i forholdet mellem Schweiz og EU køber vi for omkring 20 milliarder mere om året end den anden vej rundt.
Så vi er en supergod kunde hos EU, og EU burde faktisk betale os penge og ikke omvendt.
Så verden er skør, og forventningen til EU er, at det vil blive modelleret efter denne norske model.
Og man kan groft sagt regne ud, at det sandsynligvis vil være op mod en milliard om året, som vi skal betale til EU.
Så det er helt uforståeligt, og jeg forstår heller ikke, hvorfor Forbundsrådet ikke tog det med i forhandlingerne fra starten.
Så disse punkter bliver ikke længere diskuteret i Bruxelles.
Hvordan kan det være? Har delstatsregeringen på en eller anden måde mistet sit kompas? Er det ikke vigtigt for dem?
Værdsætter den andre ting så højt, at du siger: "Det er ikke noget problem, vi vil hellere
betale en milliard, fordi vi får så meget andet?"
Hvad skulle dette andet være? Hvad er rationaliteten, logikken i Forbundsrådet?
Man er nødt til at skrue tiden tilbage et øjeblik. Den 26. maj 2021 afbrød Forbundsrådet forhandlingerne i Bruxelles.
Præsident Parmelin stod foran medierne med fru von der Leyen - fru von der Leyen var der med et forstenet udtryk - og
han sagde til hende: "Vi kan ikke underskrive denne traktat."
Og så skete der følgende i Bern: De andre partier greb massivt ind over for Forbundsrådet:
"Det er ikke muligt, han ville være nødt til at starte nye forhandlinger igen."
Udenrigsminister Ignazio Cassis sagde dengang: "Vi kommer aldrig til at indgå en rammeaftale 2.0."
Men det, han nu har gjort, er værre end en rammeaftale 2.0.
For på det tidspunkt var disse midler til EU ikke inkluderet.
Og Schweiz betalte derefter betingelsesløst 1 milliard CHF til EU i september 2021.
Det var som at have dårlig samvittighed i Bern.
Jeg kan også huske, da der var politikere, som tog til Bruxelles og undskyldte for Schweiz. Det må man forestille sig.
Og det var den stemning, der førte til, at Forbundsrådet genoptog forhandlingerne med EU.
Denne gang tror jeg desværre ikke, at Forbundsrådet selv vil stoppe denne øvelse.
Han vil sandsynligvis - med en høj grad af sikkerhed - tage dette til parlamentet og i sidste ende til vælgerne.
Også her er det store spørgsmål: "Skal det ske med et flertal af kantonerne eller kun med et flertal af folket?
At det ikke er en selvfølge, at det kræver et flertal af kantonerne, viser blot, at man ved, at
befolkningen er meget kritisk - og endda ønsker at tilsidesætte flertallet af kantonerne.
Der er nu Compass-initiativet, som faktisk ønsker at opnå dette, så hele demokratiet - inklusive kantonerne
- kan få noget at skulle have sagt. Det er det, der menes med et flertal af kantonerne.
Du er også iværksætter - som vi sagde i begyndelsen - og ikke kun politiker.
Hvad kræver det rent forretningsmæssigt at komme videre i Europa, at gøre forretninger?
Har vi overhovedet brug for særlige aftaler, eller hvilken slags politiske rammer - ikke ligefrem
rammeaftaler - men hvilken slags rammer er der brug for?
Er frihandel nok? Eller hvilket koncept har du egentlig i tankerne som et alternativ til den stærke
institutionelle integration, som EU, Bruxelles og Bern ønsker?
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg også er bekymret: Vi ønsker ikke krig med EU.
I øvrigt er jeg heller ikke glad, når det går dårligt for EU.
Det går ikke godt. EU klarer sig ikke godt økonomisk.
Så jeg er virkelig ikke skadefro, men i sidste ende er vi interesserede i et godt forhold til EU.
Vi kan også indgå lige så mange traktater med EU, som vi vil.
Men det, der ikke er muligt, er, at vi - og det var det vigtigste budskab, som præsident Parmelin ikke fik lov
til at sige på vegne af Forbundsrådet: Vi må endelig tale rent ud af posen over for EU:
"Vi kan og vil ikke indgå kontrakter, hvor vi skal påtage os dine rettigheder."
Og det er de økonomiske fordele og forskelle, hvor vi fortsat kan skille os ud i fremtiden - selv om vi er et højtlønsland - hvis
vi har mere attraktive rammebetingelser, hvis vi har lavere skatter, hvis vi har en
arbejdsmarkedslovgivning, der er mere liberal end i EU.
Og alle disse fordele vil også hjælpe Schweiz med at få succes på lang sigt.
Og hvis vi skal ændre alt det, så vil vi falde ind i den gennemsnitlige middelklasse i Europa.
Så er der ikke længere nogen juridiske forskelle.
Det er det, vi kalder "lige vilkår".
Så alt er på linje med jernet. Alle har de samme love. Og det ønsker vi ikke.
Vi vil ikke have spyd af samme længde, vi vil have længere spyd.
Så vil vi fortsat have økonomisk succes.