Aastatel 2014-2021 pidas Šveits ELiga läbirääkimisi raamkokkuleppe üle, mida nimetatakse
ka institutsiooniliseks kokkuleppeks (InstA).
Eesmärk on tugevdada kahepoolset lähenemisviisi.
Pärast läbirääkimiste katkestamist 2021. aasta mais jätkusid läbirääkimised ELiga 2024. aasta märtsis.
Thomas Kaiser ajakirjast "Zeitgeschehen im Fokus" kirjutab, et praegust põhiseaduslikku alust - nn ühist
arusaama - ei saa enam raamkokkuleppeks nimetada, sest vastasel juhul kukuks see kohe läbi.
Seega nimetati see kiiresti ümber "Kahepoolsed lepingud III".
Kuna hiljutise uuringu kohaselt toetab kahepoolset lähenemisviisi enamik elanikkonnast, tundub, et föderaalnõukogu plaan toimib.
Kuid see on liiva viskamine elanikkonna silmadesse.
Härra Kaiseri sõnul on tõsiasi, et ELil on ühises mõistmises samad nõudmised kui raamlepingus.
Ta nõudis, et kahepoolsete lepingute tõlgendamisega seotud erimeelsuste korral otsustaks viimase instantsina Euroopa Kohus.
Kaiser ütleb: "Selgesõnaliselt tähendab see, et kohaldatakse ELi õigust.
Šveits peab seega automaatselt aktsepteerima ELi õigust, mida eufemistlikult nimetatakse õiguse dünaamiliseks ülevõtmiseks.
Kuid selles ei ole midagi dünaamilist, Šveitsil ei ole manööverdamisruumi."
Välisminister Ignazio Cassis rääkis 27. novembril 2024 Bernis meediale.
Kavas oli kohtumine Euroopa Komisjoni asepresidendi Maros Sefcoviciga.
Härra Cassise sõnul on eesmärk endiselt jõuda läbirääkimiste sisulisele lõpule enne aasta lõppu.
Ühtekuuluvusabi summa, mida Šveits maksab ELile oma osalise juurdepääsu eest Euroopa
ühtsele turule, arutatakse alles päris lõpus.
"Lõpuks võime me arutada raha," ütleb Cassis.
Šveitsi raadio- ja telesaate "SRF" uurimuse kohaselt maksab Šveits tulevikus ELile ühtekuuluvusfondina
tõenäoliselt 350 miljonit Šveitsi franki aastas.
See on oluliselt suurem kui ligikaudu 130 miljonit eurot aastas, mida Šveits on maksnud ELi idaosa vaesematele riikidele.
1. detsembri 2024. aasta Šveitsi tabloidilehe "BLICK" artiklis on üks siseringi liige tsiteeritud järgmiselt:
"Isegi kui kõik läbirääkimisvolituste punktid ei ole täidetud, on võimalik öelda: meil on kokkulepe."
Nii Berni kui ka Brüsseli jaoks on selge: "Oleme piisavalt läbirääkimisi pidanud, ülejäänu tuleb selgitada riigisiseselt."
"BLICKi" kohaselt oli kavas järgmine ajakava:
"Liidunõukogu arutab ELi toimikut uuesti 13. detsembril.
Kui ta annab seejärel rohelise tule, siis on jõulueelsel laupäeval, 21. detsembril, välklambid vilkuma pandud:
Seejärel tuleb ELi Komisjoni juht Ursula von der Leyen isiklikult Berni, et sõlmida läbirääkimiste sümboolne lõpp."
Vastavalt "SRF" 11. detsembril avaldatud artiklile on seda kuulda nii Brüsselis kui ka Bernis.
"BLICKi" sõnul ei ole veel midagi "kotis", kuid paljud viitavad sellele, et kokkulepe ELiga sõlmitakse jõulude ajal.
Jõulude ajal?! - Kui avalikkus on mujal hõivatud?! Kas see võib olla nii, et kokkulepe
ELiga saaks läbi minna ilma suurema pahameeleta?
Siiani on alati olnud tohutu hukkamõistu ELiga sõlmitava raamlepingu vastu. Viimased
läbirääkimised tuli katkestada, sest vastupanu oli liiga suur.
See ei oleks esimene kord ajaloos, kui tähtsad otsused on läbi surutud ajal, mil avalikkus on muul moel hõivatud.
23. detsembril 1913, üks päev enne jõululaupäeva, kiitis detsentraliseeritud
kongress FEDi asutamise seaduse muudatuse läbi.
2006. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste "suvise muinasjutu" ajal otsustas Saksamaa tõsta käibemaksu 16
protsendilt 19 protsendile - alates 1. jaanuarist 2007.
Täiendavaid näiteid võib leida programmist "Kas suursündmusi kasutatakse teadlikult tähelepanu kõrvalejuhtimiseks?".
Lõpuks vaadake, mida Šveitsi rahvusnõunik Franz Grüter ütleb intervjuus Šveitsi sõltumatule internetitelevisioonile
"HOCH2" selle kohta, miks uus raamleping on väga ohtlik.
Te mainisite nüüd lühidalt raamlepingut, mille föderaalnõukogu soovib ELiga sõlmida.
Seega on tegemist mingi üldise kokkuleppega, "Bilateraalne III", nagu öeldakse, kuid see ei ole üksikud
kokkulepped, vaid üldine pakett, nn institutsiooniline lahendus.
Nad tahtsid tegelikult olla valmis lepingu üle läbirääkimisteks aasta lõpuks. Te olete välispoliitika eksperdina ja
igal juhul rahvusnõukogu liikmena sellele poliitikale lähedal.
Mida te kuulete? Milline on nende läbirääkimiste seis?
[Seega võin öelda, et föderaalnõukogu soovib need läbirääkimised lõpule viia aasta lõpuks.
Oluline on märkida, et EL rõhutab, et "Bilateraalsed lepingud III" ei ole enam kahepoolsed
lepingud, sest need ei ole enam kahepoolsed lepingud.
Kahepoolne tähendaks, et meil on lepingud võrdsetel alustel, kuid siinkohal oleks Euroopa õigus meile
peale surutud ja seega ei ole see enam kahepoolne.
Vastupidi, see oleks alistamise leping. Noh, föderaalnõukogu tahaks selle lõpule viia.
Samal ajal töötab Berni eri osakondades umbes 100 inimest, et teha kõik vajalikud muudatused sisepoliitilistes õigusaktides.
Räägitakse vähemalt 30 seadusest, mida tuleb veel kohandada.
Ja siis - kui see ajakava õnnestub - annab föderaalnõukogu järgmisel aastal, st
2025. aastal, välja konsultatsioonisaadetise.
Föderaalnõukogu andmetel koosneb saadetis üle 1000 lehekülje, et näeksite, kui suur see on.
Ja siis läheks see järgmisel aastal, tõenäoliselt aasta teisel poolel, parlamenti ja ma arvan,
et referendum toimub mingil hetkel 2026. aastal.
See on viimase 30 aasta kõige olulisem rahvahääletus.
Ma olen öelnud, et see on kõigi lahingute ema.
Seega on see Šveitsi jaoks tõesti vorstiküsimus - kas me saame jätkuvalt olla vabad, sõltumatud ja otseselt demokraatlikud.
- ja sellest vaatenurgast vaadatuna toimub suur hääletus tõenäoliselt 2026. aastal.
Käime need punktid veel veidi läbi.
Te mainisite lühidalt, mida see mõjutaks. Märksõna "otsedemokraatia".
Miks te arvate, et selline raamkokkulepe ohustaks seda?
Nii et te peate ka ette ütlema, siin jälle, peavoolumeedia teatab iga päev mingisugustest kaitseklauslitest
ja mingisugustest õppemaksudest, mingisugustest punktidest nendest läbirääkimistest.
Kuid tegelikult ei arutata enam üldse seda tõeliselt suurt küsimust, nimelt Šveitsi
institutsionaalset integreerumist Euroopa Liitu.
See, mida Brüsselis ikka veel arutatakse, on tegelikult kõrvaline küsimus.
Ja kõige olulisem küsimus selles lepingus on esiteks see, et me automaatselt - seda nimetatakse
dünaamiliseks - me peaksime automaatselt võtma vastu ELi õiguse.
Kui Šveitsi rahvas korraldab referendumi või rahvahääletuse ja ei täida seda, siis karistatakse teda.
Seda nimetatakse siis kompenseerivateks meetmeteks.
Kui me ei jõua kokkuleppele, siis on siduv Euroopa Kohus, kellel on viimane sõna selle kohta, mis
kehtib siin Šveitsis - nii on kirjas paberites.
Me oleksime Brüsseli koloonia. Ja viimaks, kuid mitte vähem tähtis, me peaksime ELile pidevalt raha maksma.
Need on neli kõige olulisemat punkti, mis on Šveitsi jaoks tegelikult suurimaks probleemiks.
Ja kõik teised punktid, mille üle veel läbirääkimisi peetakse, võivad samuti olla olulised, kuid need ei ole peamine probleem.
Kui ma teid kuulan, siis näen, et otsedemokraatia on nõrgenenud ja ohus, et suveräänsus ei ole enam tõeliselt sõltumatu.
Te mainisite seda tasu lõpus. Ma tahaksin seda veidi täpsustada.
See on niinimetatud turulepääsutasu, turulepääsupilet.
Miks on see nii ühekülgne? ELil on juurdepääs ka Šveitsi turule.
Miks siis Šveits sellist tasu ei võta?
Kuidas see ühekülgsus tekib? Ja miks on see nii kõrge?
Nüüd oleme jälle erinevatest allikatest kuulnud, et EL tahab ilmselt mitusada miljonit igal aastal.
Lühikese aja jooksul võite kiiresti jõuda mitme miljardini. Kuidas see juhtub?
ELi vaatenurgast - ma olin Brüsselis koos delegatsiooniga vahetult pärast seda, kui esimesed
läbirääkimised 2021. aastal ära jäeti, novembris
- Brüsselis on Šveitsi alati kujutatud nii, nagu oleksime me suured "kirsikakütid" ja et me saime
kasu Euroopa Liidust ja pidime seetõttu maksma.
Kujutage nüüd ette, et kui USA kaupleks ELiga või Hiina kaupleks ELiga, siis ei tuleks
kellelegi pähegi, et selle eest raha nõuda.
Ja Šveitsi ja ELi vahelistes suhetes ostame aastas umbes 20 miljardi võrra rohkem kui vastupidi.
Nii et me oleme Euroopa Liidu ülihea klient ja EL peaks tegelikult meile raha maksma, mitte vastupidi.
Nii et maailm on hullumeelne ja ootused ELile on, et see võetakse eeskujuks selle Norra mudeli järgi.
Ja te võite seda jämedalt ekstrapoleerida, see oleks tõenäoliselt kuni miljard aastas, mida me peaksime ELile maksma.
Nii et see on täiesti arusaamatu ja ma ei mõista ka seda, miks föderaalnõukogu seda
algusest peale läbirääkimistesse ei kaasanud.
Seega ei arutata neid punkte enam Brüsselis.
Kuidas nii? Kas riigivalitsus on kuidagi oma kompassi kaotanud? Kas see ei ole neile oluline?
Kas ta hindab teisi asju nii kõrgelt, et ütleb: "See ei ole probleem, me pigem
maksame miljard, sest me saame nii palju muud?".
Milline võiks see teine olla? Milline on föderaalnõukogu ratsionaalsus, loogika?
Te peate hetkeks tagasi keerama kellaaega. 26. mail 2021 katkestas föderaalnõukogu läbirääkimised Brüsselis.
President Parmelin oli koos proua von der Leyeniga meedia ees - proua von der Leyen oli seal kivistunud näoga - ja ta
ütles talle: "Me ei saa sellele lepingule alla kirjutada."
Ja siis juhtus Bernis järgmine asi: Teised erakonnad sekkusid - massiliselt - föderaalnõukogusse:
"See ei ole võimalik, ta peaks uuesti alustama uusi läbirääkimisi."
Välisminister Ignazio Cassis ütles toona: "Me ei sõlmi kunagi raamlepingut 2.0".
Kuid see, mida ta on nüüd teinud, on hullem kui raamleping 2.0.
Sest sel ajal ei olnud need vahendid ELile kaasatud.
Ja Šveits maksis seejärel 2021. aasta septembris ELile tingimusteta 1 miljard Šveitsi franki.
See oli nagu süütunne Bernis.
Mäletan ka seda, kui olid poliitikud, kes läksid Brüsselisse ja vabandasid Šveitsi eest. Te peate seda ette kujutama.
Ja see oli meeleolu, mis viis föderaalnõukogu taas läbirääkimistesse ELiga.
Seekord ei usu ma kahjuks, et föderaalnõukogu seda tegevust ise lõpetab.
Tõenäoliselt viib ta selle suure tõenäosusega parlamenti ja lõpuks ka valijate ette.
Ka siin on suur küsimus: "Kas seda peaks tegema kantonite enamus või ainult rahva enamus?
Asjaolu, et see ei ole iseenesestmõistetav, et selleks on vaja kantonite enamust, näitab lihtsalt, et
inimesed teavad, et elanikkond on väga kriitiline - ja tahab isegi kantonite enamusest üle sõita.
Nüüd on olemas Kompassi algatus, mis tegelikult tahab seda saavutada, et kogu demokraatia - sealhulgas kantonid
- saaks kaasa rääkida. Seda tähendabki kantonite enamus.
Te olete ka ettevõtja - nagu me alguses ütlesime -, mitte lihtsalt poliitik.
Mida on vaja ärilises mõttes, et Euroopas edu saavutada, et teha äri?
Kas me vajame üldse mingeid erilepinguid või millist poliitilist raamistikku - mitte just
raamlepinguid -, vaid millist raamistikku on vaja?
Kas vabakaubandus on piisav? Või millist kontseptsiooni te tegelikult silmas peate alternatiivina
sellele tugevale institutsioonilisele integratsioonile, mida EL, Brüssel ja Bern tahavad?
Noh, ma tahaksin alustuseks öelda, et ka mina olen selle pärast mures: Me ei taha sõda ELiga.
Muide, ka mina ei ole rahul, kui ELil ei lähe hästi.
See ei lähe hästi. ELil ei lähe majanduslikult hästi.
Nii et ma tõesti ei ilkuda, kuid lõppkokkuvõttes oleme huvitatud headest suhetest Euroopa Liiduga.
Me võime sõlmida ELiga nii palju lepinguid, kui me tahame.
Aga see, mis ei ole võimalik, on see, et me - ja see oli kõige olulisem sõnum, mida president Parmelinil
ei lubatud föderaalnõukogu nimel öelda: Me peame lõpuks ometi ELile selgelt rääkima:
"Me ei saa ega kavatse sõlmida lepinguid, kus me peame teie õigused üle võtma."
Ja need on need majanduslikud eelised ja erinevused, mille poolest me saame ka tulevikus eristuda - kuigi me oleme kõrge
palgaga riik -, kui meil on atraktiivsemad raamtingimused, kui meil on madalamad maksud,
kui meie tööseadused on liberaalsemad kui ELis.
Ja kõik need eelised aitavad Šveitsil olla edukas ka pikas perspektiivis.
Ja kui me peame seda kõike muutma, siis langeme Euroopa keskmisele keskklassile.
Siis ei ole enam mingeid õiguslikke erinevusi.
See on see, mida me nimetame "võrdseks mänguväljaks".
Nii et kõik on kooskõlas rauaga. Kõigil on samad seadused. Ja me ei taha seda.
Me ei taha ühesuguse pikkusega varraste, vaid pikemaid varraste.
Siis oleme jätkuvalt majanduslikult edukad.