Da, na mom piše Robert Stein. Dragi Robert, hvala ti što si odvojio vrijeme.
Vi ste ovdje na alternativnom WEF-u, moderirali ste priličan broj stvari, i koliko ja razumijem, upravo ste
moderirali panel o sutrašnjim medijima, između ostalog.
A kakvi su vaši nalazi? Jeste li već uspjeli izvući neke zaključke iz ovoga, neke lekcije koje
možemo naučiti ili koje bi bile zanimljive za gledaoce?
Pa, za početak, ovdje je očito riječ o nevjerovatno sjajnom događaju.
Nikad prije nisam naišao na takav sastanak, stvarno.
Dakle, ovdje imamo 30, 40 ljudi iz scene alternativnih medija, iz ... Toliko različitih medijskih stvaralaca
i aktivista, advokata, doktora, cijeli panel je ovdje.
Svi oni koji su posljednjih godina riskirali i rekli: "Ne slažem se s tim", ovdje su po prvi put ujedinjeni.
I naravno, nevjerovatno je biti tamo sada kao učesnik i osjetiti tu energiju, o kojoj
se svi slažu: nešto konačno mora da se desi.
Sada ne možemo raditi pojedinačno, svako u svom podrumu i na svom malom YouTube kanalu; moramo se umrežiti.
Samo to je zaista briljantno, što je tamo koncentrisana takva energija.
A druga stvar je, naravno, specifične ideje ili misli koje su ovdje izražene.
Jučer smo prošli kroz simulacijsku vježbu zasnovanu na scenariju da je proglašena još jedna bakterijska epidemija i da je sada
25. decembar. Radne grupe su potom morale više-manje shvatiti:
Šta smo mi, kao alternativni mediji, kao aktivisti, kao ljekari, kao advokati, učinili da to spriječimo?
I to je potom ušlo u radne grupe. I to je potom postalo... postavljene su stvari koje bi se mogle učiniti, tako da se,
s obzirom na iskustvo posljednje četiri godine, moglo reći:
"U redu, to nam se više neće dogoditi." I samo to je bilo zaista, zaista moćno.
Ali poruka koju iz ovoga dobijam je: toliko je ljudi koji nešto rade, i to će poslati signal vanjskom svijetu.
Stotine hiljada ljudi će to vidjeti. Također me zanima kako će druga strana okviriti ovaj događaj, hoće
li ga uopće primijetiti. Dakle, ostaje uzbudljivo.
I ja lično također osjećam veliku energiju u prevazilaženju podjela i zajedničkom pronalaženju sinergija.
Vjerujem da cilj nije bio pokušati postići jednoglasan dogovor o svakoj pojedinoj tački, nego
se fokusirati na ono što nas ujedinjuje, zar ne?
Vjerujem da to mogu osjetiti; to je u zraku. Svi žele mir, svi žele istinu, svi žele da na neki način krenemo zajedno naprijed.
To je također ono što ovdje opažam. Hvala vam puno na tome.
Konkretni koraci, jeste li već utvrdili šta će mediji sutrašnjice raditi sljedeće godine? Ili je još uvijek prerano za reći?
Koliko ja mogu vidjeti, još ništa nije spremno za objavu.
Ali sam siguran da su se tamo pojedine grupe udružile, ili čak da su tamo u toku konkretni projekti.
Sada sam dogovorio, ne znam koliko novih sastanaka s drugim medijskim stvaralacima i učesnicima.
Naravno, sinergije se tamo već razvijaju.
Ali ostaje da se vidi šta će od toga zaista proizaći.
Ovo je možda također početni događaj za novu seriju.
Ovo je prvi put bez publike.
Publika – samo pozvani gosti i osobe koje su došle s njima.
Bilo je možda ukupno oko 100 ljudi, pojedinačnih učesnika.
A sljedeći put kad se to dogodi, bit će negdje gdje bi moglo biti 1.000, 2.000 ili ko zna koliko ljudi.
I to je, naravno, nešto što će privući mnoge ljude. Prilično sam siguran u to.
Također smo jučer ovdje obavili nekoliko kratkih intervjua.
Razgovarao sam s Gerhardom Wisnewskim. U tom trenutku sam sam bio kamerman.
I u pozadini je stajao Paul Brandenburg s Markusom Haintzom. Onda se iznenada pridružio profesor Bhakdi.
I samo to u pozadini, da sam to vidio kao gledalac – ovako:
Gdje je to bilo? Zašto? Želim tamo ići. Šta su tamo radili? Šta je to?
Dakle, vjerujem da je sam signalni efekat izuzetno važan u pogledu onoga što iz ovoga proizlazi.
Da, to je na neki način poput "Šetnje slave" budućnosti. Prolaziš ovdje i misliš: "Ah,
znam ovog, znam onog, znam onog." Fantastično.
Također je za mene velika čast što mogu ovdje intervjuirati takve ljude. Fantastično.
Zahvaljujem vam na ovom događaju i također što ste ga ovdje suorganizirali.
Pitanje koje nas zanima, a koje smo sada postavili svima ovdje:
Kakva je situacija sada, kada, recimo, cenzura postaje sveprisutna i cijelu stvar vodi
originalni WEF – recimo – u ovaj Veliki reset?
To znači da se suočavamo s raznim krizama i više nemamo opciju da pribjegavamo digitalnim proizvodima.
Više nema YouTubea, više nema web stranica, ništa. Koji je vaš savjet za naše gledaoce?
Je li neovisno umrežavanje koje ne ovisi o internetu – drugim riječima, udaljavanje od anonimnosti i prelazak na
regionalne mreže – ključni faktor, važna točka za budućnost?
Dakle, neko je jučer na panelu rekao: "Pokrenite štamparske mašine."
Da, ono što ste godinama radili, glas i kontraglas, ne može se izbrisati.
Moraš to ručno baciti u kantu za smeće. Moraš to odložiti.
Nije to samo klik ako to ne želite i jednostavno ga obrišete kao e-mail, već je to analogno.
I to je, naravno, jedna od mogućnosti, pa kažeš: više nemamo nikakvih digitalnih opcija,
ali moramo ponovo raditi na analogni način.
Da, s prijavama putem pošte, s, takoreći, s dobrim starim... kako se to zove? – pismo/lančano pismo.
Dakle, samo ljudima dajete komade papira.
Naljepnice, na primjer, su nešto drugo. Naljepnice s ljepilom koje je teško ukloniti.
Shvataš li da tamo lijepiš nešto što ćeš morati odvojiti nožem?
Malo anarhističkih informacija. Zatim jedan ili dva logotipa.
I, naravno, umrežavanje u vašem ličnom okruženju je također vrlo važno.
On se usuđuje i suočiti ljude u vlastitom okruženju s ovim stvarima...
Mnogi su još uvijek zarobljeni u onome što je neko opisao kao "mentalni zatvor". Jer svoje informacije
dobivaju samo iz masovnih medija. I to treba nježno razbiti.
To nije lako, kao što vjerovatno znaš.
Mnogi ljudi su navikli sjediti u ovom kokonu. Tamo je ugodno, znaš gdje se nalaziš.
Ne morate brinuti o bilo kakvim zlim silama koje bi mogle nešto raditi u pozadini.
Ali samo moraš polako dovesti ljude na nivo na kojem se nalaze.
Uvijek to radim ovako, već je postalo stalna šala.
Kad sudjelujem u ovakvim raspravama, uvijek pokušam pustiti nekoliko probnih balona.
Na primjer: Zgrada 7, Svjetski trgovački centar 7.
Za mene je to klasični test, lakmus test, gdje tačno znam: U redu, ako odjednom dobijem odgovor ovakav:
"Oprosti? Zgrada 7?" "Da, Svjetski trgovački centar 7 – 11. septembar i sve to." "Ne mogu reći."
"Onda možda više prema Ligi prvaka...", uvijek kažem.
Znaš, onda jednostavno shvatiš, u redu, ne možeš doprijeti do te osobe na ... jednostavno je ne
možeš dosegnuti. I za to nema čarobne formule.
Ali znam, ili osjećam i vidim, da zbog nevjerovatnih kriza, zbog ovih ludih vremena, gdje jedan izvještaj o katastrofi
slijedi drugi, raste spremnost ili želja ljudi za informacijama.
Upravo sam danas čuo da će 38% njemačkih kompanija sljedeće godine smanjiti broj radnih mjesta.
Osim onoga što se sve vrijeme dešavalo.
Zato što više nemamo jeftinog benzina, imamo nestabilne izvore energije, imamo nestabilnu električnu mrežu, nemamo sigurnost,
imamo ljude na pozicijama koji tamo uopće ne pripadaju.
Političari koje se ne smije oslovljavati nadimcima.
Postoje potpuno nesposobni ljudi na pozicijama koji su jednostavno ideološki izgorjeli.
I naravno, ljudi koji su samo čitali i gledali Süddeutsche, Spiegel i Tagesschau to također primjećuju.
Dakle, vrijeme je na našoj strani. Moj jedini problem je što moraš dotaknuti dno, što moraš ići još niže.
Već smo u takvoj dolini. Ne moram sada silaziti u najveću, najdublju dolinu.
Usvojio sam izreku Eve Herman i Andreasa Poppa: "Sada samo moramo proći kroz ušicu igle!"
Moglo bi biti lakše. Ako dovoljno ljudi počne razmišljati samostalno. Ali mislim da smo zato svi ovdje.
Ali kad moram proći kroz takvu dolinu, zahvalan sam što to mogu učiniti s takvim ljudima. I zajedno, također.
I mi također brojimo sve više. Onda će stvari ponovo krenuti nabolje.
Da, to zvuči dobro, zar ne? Nakon doline dolazi planina. Pun sam "hopiuma" .
Sjajno. To je jedna od mojih temeljnih karakteristika. Samo biti tamo... zaista voditi put.
Ponekad u životu napraviš prave petlje ili nešto slično.
Bio sam s tobom 27. novembra 2012. u AZK-u. I to je zaista bio jedan od najvećih trenutaka u mom životu. Bilo je tako,
vau, 3.000 ljudi, sve je prošlo dobro. I povratne informacije.
I pomislio sam, o, moj Bože, šta je sljedeće? Hajde, pokaži mi.
To je bilo nedugo prije 21. decembra 2012. i tako dalje. Pa sam pomislio: da, evo nas.
Ubrzo nakon toga dijagnosticiran mi je rak. Znaš, pomislio sam u sebi: o, dragi svemire, ovo nije kako sam zamislio da će biti.
A onda sam izveo prilično ekstremnu petlju, koja je ispala dobro, ali je bila luda vožnja.
To je bilo zaista ekstremno. Ali čak i iz toga sam uspio naučiti neke važne stvari.
I bez ovog ekstremnog iskustva ne bih se upustio u ovaj put.
Pa, isprva je bilo zaista užasno. I crveni oblak vatre i boli dugo, dugo vremena.
I također neizvjesnost: šta će se sada desiti? Kako će stvari zapravo tekući? Hoće li to uopće uspjeti?
Kad se osvrnemo, to je bio pravi pogodak. Čak i ako zvuči grubo.
Uvijek možeš bez bola. Ali to je bilo teško. I kad se osvrneš – veoma, veoma zahvalan.
Ali to nije nešto što možeš kontrolirati. To ti dolazi, i, srećom, unaprijed ne znaš koje ćeš lične kušnje
odabrati za svoj ugovor o inkarnaciji, kako se to lijepo naziva.
Ali kad se osvrnem, sada sam ovdje, još uvijek mi je dozvoljeno da učestvujem, i stvarno – nisam
neko ko svakog dana upućuje kratku molitvu nebu.
Ali se često probudim i zahvaljujem stvaranju, majčinsko-očinskoj-stvoriteljskoj sili svega što jest.
Nisam toliko religiozan da bih to manifestirao ili personificirao.
Ali sam vrlo zahvalan na snazi koja me je ovdje dovela.
I činjenica da mi je dozvoljeno da ovdje doprinosim, posebno na takvoj poziciji, trenutno me čini izuzetno poniznim.
A također i ponizni u smislu da možemo aktivno pomoći oblikovati ovo uzbudljivo vrijeme.
Jer to je vrijeme koje će kasnije biti upamćeno u istorijskim knjigama.
Šta su ljudi tada radili da spriječe da stvari postanu tako loše?
Čvrsto sam uvjeren u to. Vjerujem da su i gledaoci.
Hvala vam puno što ste otvorili svoje srce i podijelili svoja osjećanja s nama. Fantastično, zaista.
I također za tvoj rad, u koji ulažeš toliko sebe i možeš jednostavno osjetiti tu energiju, zračiš je.
Imaš mnogo pozitivnih stvari koje su ti u prilog, što je sjajno, i to treba prenijeti svim gledaocima.
Zato smo ovdje, zar ne? Zato živimo ovako.
Hvala ti puno, Robert. Nastavimo. Hvala, Mathias. Odlično.