Da, na mom piše Robert Stein. Dragi Robert, hvala ti što si odvojio vrijeme.
Vi ste ovdje na alternativnom WEF-u, moderirali ste priličan broj događaja, i koliko vidim, upravo ste
moderirali panel o sutrašnjim medijima, između ostalog.
A kakvi su vaši nalazi? Jeste li već uspjeli izvući neke zaključke iz ovoga, neke pouke koje možemo
naučiti ili koje bi bile zanimljive gledateljima?
Pa, za početak, ovdje je očito riječ o nevjerojatno sjajnom događaju.
Nikad prije nisam doživio takav sastanak, stvarno.
Dakle, ovdje imamo 30, 40 ljudi iz scene alternativnih medija, iz ... Toliko različitih medijskih stvaralaca i
aktivista, odvjetnika, liječnika, cijeli panel je ovdje.
Svi oni koji su posljednjih godina riskirali i rekli: "Ne slažem se s tim", ovdje su se po prvi put ujedinili.
I naravno, nevjerojatno je sada biti tamo kao sudionik i osjetiti tu energiju, jer se
svi slažu: nešto konačno mora sada dogoditi.
Sada ne možemo raditi pojedinačno, svatko u svom podrumu i na svom malom YouTube kanalu; moramo se umrežiti.
Samo to je zaista briljantno, da je tamo koncentrirana takva energija.
A druga stvar, naravno, jest specifične ideje ili misli koje su ovdje izražene.
Jučer smo prošli kroz simulacijsku vježbu temeljenu na scenariju da je proglašena još jedna bakterijska epidemija i da je sada
25. prosinca. Radne skupine su potom morale više-manje otkriti:
Što smo učinili mi, alternativni mediji, aktivisti, medicinski stručnjaci i pravnici, da to spriječimo?
I to je potom ušlo u radne skupine. I to je potom postalo... predložene su stvari koje bi se mogle napraviti, tako da se,
s obzirom na iskustvo posljednje četiri godine, moglo reći:
"U redu, to nam se više neće dogoditi." I samo to je bilo zaista, zaista snažno.
Ali poruka koju iz ovoga dobivam je: toliko je ljudi koji nešto rade, i to će poslati signal vanjem svijetu.
Stotine tisuća ljudi će to vidjeti. Također me zanima kako će druga strana okviriti ovaj događaj, hoće
li ga uopće primijetiti. Dakle, ostaje uzbudljivo.
I ja osobno također osjećam veliku energiju u prevladavanju podjela i zajedničkom pronalaženju sinergija.
Vjerujem da cilj nije bio pokušati postići jednoglasan dogovor o svakoj pojedinoj točki, nego se
usredotočiti na ono što nas ujedinjuje, zar ne?
Vjerujem da to mogu osjetiti; osjeća se u zraku. Svi žele mir, svi žele istinu, svi
žele da na neki način krenemo zajedno naprijed.
To je također ono što ovdje opažam. Hvala vam puno na tome.
Konkretni koraci, jeste li već utvrdili što će mediji sutra raditi sljedeće godine... Ili je još uvijek prerano reći?
Koliko ja mogu vidjeti, još ništa nije spremno za objavu.
Ali sam siguran da su se tamo okupile pojedine skupine, ili čak da su tamo u tijeku konkretni projekti.
Sada sam dogovorio, ne znam koliko novih sastanaka s drugim medijskim stvarateljima i sudionicima.
Naravno, sinergije se tamo već razvijaju.
Ali ostaje za vidjeti što će od toga zapravo ispasti.
Ovo je možda promotivni događaj za novu seriju.
Ovo je prvi put bez publike.
Publika – samo pozvani gosti i osobe koje su bile tamo kao dio pratnje.
Bilo je možda ukupno oko 100 ljudi, pojedinačnih sudionika.
A sljedeći put kad se to dogodi, bit će negdje gdje bi moglo biti 1.000, 2.000 ili tko zna koliko ljudi.
I to je, naravno, nešto što će privući mnoge ljude. Prilično sam siguran u to.
Jučer smo ovdje također proveli nekoliko kratkih intervjua.
Razgovarao sam s Gerhardom Wisnewskim. U tom trenutku sam sam bio kamerman.
U pozadini su stajali Paul Brandenburg i Markus Haintz. Tada im se iznenada pridružio profesor Bhakdi.
I samo to u pozadini, da sam to vidio kao gledatelj – ovako:
Gdje je to bilo? Zašto? Želim tamo ići. Što su tamo radili? Što je to?
Dakle, vjerujem da je sam signalni učinak izuzetno važan u pogledu onoga što iz ovoga proizlazi.
Da, to je nekako svojevrsni "Walk of Fame" budućnosti. Prolaziš ovuda i misliš: "Ah,
znam ovog, znam onog, znam onog." Fantastično.
Također je za mene velika čast što ovdje mogu intervjuirati takve ljude. Fantastično.
Zahvaljujem vam na ovom događaju i također što ste ga ovdje suorganizirali.
Pitanje koje nas zanima, a koje smo sada postavili svima ovdje:
Kakva je sada situacija, kada, recimo, cenzura postaje sveprisutna, a cijelu stvar vodi
originalni WEF – recimo – u ovaj Veliki reset?
To znači da se suočavamo s raznim krizama i više nemamo mogućnost pribjegavanja digitalnim proizvodima.
Više nema YouTubea, više nema web-stranica, ništa. Kakav biste savjet dali našim gledateljima?
Je li neovisno umrežavanje koje ne ovisi o internetu – drugim riječima, odmak od anonimnosti i prelazak na
regionalne mreže – ključni čimbenik, važna točka za budućnost?
Dakle, netko je to jučer rekao na panelu: "Pokrenite tiskarske strojeve."
Da, ono što ste godinama radili, izražavajući svoje mišljenje i ne slažući se, ne može se izbrisati.
To moraš ručno baciti. Moraš ga zbrinuti.
Nije to samo klik ako ga ne želite i jednostavno ga izbrišete kao e-poruku, nego je to analogno.
I to je, naravno, jedna od mogućnosti, kada kažete: više nemamo nikakvih digitalnih opcija,
pa to moramo ponovno raditi na analogni način.
Da, s prijavama putem pošte, s, da tako kažem, s dobrim starim... kako se to zove? – pismo/lančano pismo.
Dakle, samo ljudima dajete komade papira.
Naljepnice, na primjer, su nešto drugo. Naljepnice s ljepilom koje je teško ukloniti.
Shvaćaš li da ondje lijepiš nešto što ćeš potom morati odrezati nožem da bi ga skinuo?
Malo anarhističkih informacija. Zatim jedan ili dva logotipa.
I, naravno, umrežavanje u vašem osobnom okruženju također je vrlo važno.
On se usuđuje suočiti i ljude u vlastitom okruženju s tim stvarima...
Mnogi su još uvijek zarobljeni u ovom "mentalnom zatvoru", kako je netko rekao. Jer svoje informacije
dobivaju samo iz masovnih medija. I to treba nježno razbiti.
To nije lako, kao što vjerojatno znaš.
Mnogi su ljudi navikli sjediti u ovom kokonu. Tamo je ugodno, znaš gdje se nalaziš.
Ne morate se brinuti ni o kakvim zlim silama koje bi mogle nešto raditi u pozadini.
Ali moraš samo polako dovesti ljude na razinu na kojoj jesu.
Uvijek to radim ovako, već je to postala stalna šala.
Kad sudjelujem u ovakvim raspravama, uvijek pokušavam pustiti nekoliko probnih balona.
Na primjer: Zgrada 7, Svjetski trgovački centar 7.
Za mene je to klasični test, lakmus test, gdje točno znam: U redu, ako odjednom dobijem ovakav odgovor:
"Što? Zgrada 7?" "Da, Svjetski trgovački centar 7 – 11. rujna i sve to." "Ne mogu reći."
"Onda možda više prema Ligi prvaka...", uvijek kažem.
Znaš, onda jednostavno shvatiš, u redu, ne možeš doprijeti do te osobe na ... jednostavno je ne
možeš dosegnuti. I za to nema čarobne formule.
Ali znam, ili osjećam i vidim, da zbog nevjerojatnih kriza, zbog ovih ludih vremena, u kojima jedan izvještaj o katastrofi
slijedi drugi, raste spremnost ili želja ljudi za informacijama.
Upravo sam danas čuo da će 38% njemačkih tvrtki sljedeće godine smanjiti broj radnih mjesta.
Osim onoga što se sve vrijeme događalo.
Zato što više nemamo jeftinog benzina, imamo nestabilne izvore energije, imamo nestabilnu električnu mrežu, nemamo sigurnost,
imamo ljude na pozicijama koji tamo uopće ne pripadaju.
Političari koje se ne smije oslovljavati nadimcima.
Postoje potpuno nesposobni ljudi na pozicijama koji su jednostavno ideološki izgorjeli.
I naravno, ljudi koji su samo čitali i gledali Süddeutsche, Spiegel i Tagesschau to također primjećuju.
Dakle, vrijeme je na našoj strani. Moj jedini problem je što moraš dotaknuti dno, što moraš ići još niže.
Već smo u takvoj dolini. Ne moram sada silaziti u najveću, najdublju dolinu.
Usvojio sam izreku Eve Herman i Andreasa Poppa: "Sada samo moramo proći kroz ušicu igle!"
Moglo bi biti lakše. Ako dovoljno ljudi počne razmišljati vlastitom glavom. Ali mislim da smo zato svi ovdje.
Ali kad moram proći kroz takvu dolinu, zahvalan sam što to mogu učiniti s takvim ljudima. I zajedno, također.
I mi također brojimo sve više. Onda će stvari ponovno krenuti nabolje.
Da, to zvuči dobro, zar ne? Nakon doline dolazi planina. Pun sam "hopiuma" .
Sjajno. To je jedna od mojih temeljnih osobina. Samo biti tamo... zaista voditi put.
Ponekad u životu napraviš prave petlje ili nešto slično.
Bio sam s tobom 27. studenog 2012. u AZK-u. I to je zaista bio jedan od najvećih trenutaka u mom životu. Bilo je kao,
vau, 3.000 ljudi, sve je prošlo dobro. I povratne informacije.
I pomislio sam: o, moj Bože, što slijedi? Hajde, pokaži mi.
To je bilo nedugo prije 21. prosinca 2012. i tako dalje. Pa sam pomislio: da, evo nas.
Ubrzo nakon toga dijagnosticiran mi je rak. Znaš, pomislio sam u sebi: o, dragi svemire, ovo nije kako sam zamislio da će biti.
A onda sam izveo prilično ekstremnu petlju, koja je ispala dobro, ali je bila luda vožnja.
To je bilo stvarno ekstremno. Ali čak i iz toga sam uspio naučiti neke važne stvari.
I bez ovog ekstremnog iskustva ne bih se upustio u ovaj put.
Pa, isprva je bilo stvarno užasno. I crveni oblak vatre i boli dugo, dugo vremena.
I također nesigurnost: što će se sada dogoditi? Kako će stvari zapravo teći? Hoće li to uopće uspjeti?
Kad se osvrnemo, to je bio pravi pogodak. Čak i ako zvuči grubo.
Uvijek možeš bez boli. Ali to je bilo teško. I kad se osvrnem – vrlo, vrlo zahvalan.
Ali to nije nešto što možeš kontrolirati. To ti dolazi, i na sreću ne znaš unaprijed koje ćeš osobne kušnje
odabrati za svoj ugovor o inkarnaciji, kako se to lijepo naziva.
Ali kad se osvrnem, sada sam ovdje, još uvijek smijem sudjelovati i stvarno – nisam netko
tko svakodnevno upućuje kratku molitvu nebu.
Ali se često probudim i zahvaljujem stvaranju, majčinsko-očinskoj tvorničkoj moći svega što jest.
Nisam toliko religiozan da bih to manifestirao ili personificirao.
Ali sam vrlo zahvalan na snazi koja me dovela ovamo.
Činjenica da mi je dopušteno doprinijeti ovdje, osobito na takvoj poziciji, trenutno me čini iznimno poniznim.
I također ponizni u smislu da možemo aktivno oblikovati ovo uzbudljivo vrijeme.
Jer to je vrijeme koje će se kasnije pamtiti u povijesnim knjigama.
Što su ljudi tada radili da stvari ne bi postale tako loše?
Čvrsto sam uvjeren u to. Vjerujem da su i gledatelji.
Puno vam hvala što ste otvorili svoje srce i podijelili svoje osjećaje s nama. Fantastično, zaista.
I također za tvoj rad, u koji ulažeš toliko sebe i jednostavno osjećaš tu energiju, zračiš je.
Imaš mnogo pozitivnih stvari na svojoj strani, što je sjajno, i to treba prenijeti svim gledateljima.
Zato smo ovdje, zar ne? Zato živimo ovako.
Hvala ti puno, Robert. Nastavimo. Hvala ti, Mathias. Odlično.