Jā, mans vārds ir Roberts Šteins. Dārgais Robert, paldies par jūsu laiku.
Jūs esat šeit, alternatīvajā WEF, un esat arī vairāku pasākumu vadītājs, tostarp, kā saprotu, paneļa
"Media of Tomorrow" (Rītdienas plašsaziņas līdzekļi).
Un kāda ir jūsu atziņa, vai jūs jau esat spējis no tā kaut ko secināt, kādas atziņas, ko mēs varam
no tā paņemt vai kas būtu interesanti skatītājiem?
Pirmkārt, protams, tas ir neticami liels notikums.
Patiesībā es nekad iepriekš nebiju saskāries ar šādu tikšanos.
Mums šeit ir 30, 40 cilvēku no alternatīvo mediju vides, no... Šeit ir tik daudz dažādu mediju
veidotāju un aktīvistu, juristu, ārstu, visa žūrija.
Visi tie, kas pēdējos gados ir izstiepuši galvu un teikuši, ka es nepiedalīšos, pirmo reizi ir šeit kopā.
Un, protams, ir neticami būt tur vienam pašam kā dalībniekam un sajust šo enerģiju, par kuru
visi ir vienisprātis: Kaut kam ir jānotiek tagad.
Tagad mēs to nevaram darīt katrs atsevišķi, katrs savā pagrabā un savā mazajā YouTube kanālā, bet tagad tas ir jādara tīklā.
Jau tas vien ir patiešām izcils faktors, ka šeit ir šāda enerģijas koncentrācija.
Otra lieta, protams, ir konkrētās idejas vai domas, kas šeit ir izteiktas.
Vakar mēs spēlējām simulācijas spēli apmēram tā: tiek izsludināta vēl viena bakteriāla epidēmija, un mēs vairāk vai
mazāk atrodamies nākamajā gadā, 25. decembrī, un darba grupām pēc tam bija vairāk vai mazāk jāizdomā:
Ko mēs kā alternatīvie mediji, kā aktīvisti, kā ārsti, kā juristi esam darījuši, lai to novērstu?
Pēc tam tas tika sadalīts darba grupās. Un tad... tika izvirzītas lietas, ko varētu darīt, lai, ņemot
vērā pēdējo četru gadu pieredzi, mēs varētu teikt:
"Ar mums tas vairs nenotiks." Un tas vien bija ļoti, ļoti spēcīgi.
Bet signāls, kas man šeit vienkārši izskan, ir šāds: ir tik daudz cilvēku, kas kaut ko dara, un tas signalizē ārpasaulei.
To redzēs simtiem tūkstošu cilvēku. Un es arī esmu ziņkārīgs, kā šo notikumu, tā sakot, noformulēs pretējā puse
un vai tā vispār to uzņems. Tas joprojām ir aizraujoši.
Un es personīgi arī saskatu daudz enerģijas, lai pārvarētu šķelšanos un kopīgi rastu sinerģiju.
Es nedomāju, ka mērķis bija mēģināt panākt vienprātīgu secinājumu par visiem jautājumiem, bet
gan koncentrēties uz to, kas mūs vieno, vai ne?
Man šķiet, ka es to jūtu, tas ir gaisā. Ikviens vēlas mieru, ikviens vēlas patiesību, ikviens kaut
kur vēlas, lai mēs šeit kopā virzītos uz priekšu.
To es arī šeit uztveru. Liels paldies par to.
Vai esat jau apzinājuši, ko rītdienas plašsaziņas līdzekļi darīs tagad, lai būtu gatavi nākamajam
gadam... Vai arī tas vēl nav gatavs apspriešanai?
Manuprāt, vēl nekas nav gatavs, lai to pabeigtu.
Taču esmu pārliecināts, ka atsevišķas grupas, kas ir apvienojušās, vai arī tiek īstenoti konkrēti projekti.
Esmu jau tagad pati esmu norunājusi nezinu cik daudz jaunu tikšanos ar citiem mediju veidotājiem un dalībniekiem.
Protams, sinerģija jau ir izveidojusies.
Taču vēl nav zināms, kas no tā patiešām iznāks.
Iespējams, šis ir arī jaunas sērijas sākumposms.
Šī ir pirmā reize bez auditorijas.
Auditorija - tikai uzaicinātie viesi un cilvēki, kas bija klāt pielikumā.
Kopumā bija varbūt 100 cilvēku, individuālie dalībnieki.
Un nākamreiz, kad tas notiks, tas būs kaut kur, kur varbūt būs 1000, 2000 vai nezinu, cik daudz cilvēku.
Un tas, protams, piesaistīs daudzus cilvēkus. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.
Vakar mēs šeit sniedzām arī dažas īsas intervijas.
Es runāju ar Gerhardu Višņevski. Tajā laikā es pats strādāju par operatoru.
Un fonā stāvēja Pauls Brandenburgs ar Markusu Haincu. Tad viņiem pēkšņi pievienojās profesors Bhakdi.
Un tas viens pats fonā, ja es to būtu redzējis kā skatītājs - tā:
"Kur tas bija? Kāpēc? Es gribu turp doties. Ko viņi tur darīja? Kas tas ir?"
Tāpēc, manuprāt, no tā, kas šeit notiek, ārkārtīgi svarīgs ir tikai signalizācijas efekts.
Jā, tā patiešām ir sava veida nākotnes "Slavas aleja". Tu ej cauri un domā: "Ak, es viņu pazīstu,
es viņu pazīstu, es viņu pazīstu." Fantastiski.
Man ir arī liels gods, ka varu šeit intervēt šādus cilvēkus. Fantastiski.
Tāpēc paldies arī jums par šo pasākumu un par to, ka esat tā līdzorganizators.
Tagad mēs esam uzdevuši visiem šeit klātesošajiem jautājumu, kas mūs interesē:
Kāda tā ir tagad, kad, teiksim, cenzūra izplatās un visu šo lietu, teiksim, sākotnējais WEF
ievirza šajā Lielajā atiestatīšanas procesā?
Tas nozīmē, ka mums ir dažādas krīzes situācijas un vairs nav iespējas izmantot digitālos produktus.
Ne YouTube, ne tīmekļa vietnes, ne jebkas cits. Kāds ir jūsu padoms mūsu skatītājiem?
Vai neatkarīga, no interneta neatkarīga tīklošana, t.i., no anonimitātes izkļūšana uz
reģionālajiem tīkliem, ir galvenais, svarīgs nākotnes punkts?
Tāpēc vakar paneļdiskusijā kāds teica: "Uzsākt drukas preses".
Jā, tātad to, ko jūs esat darījis daudzus gadus, balss un pretbalss, jūs nevarat izdzēst.
Tas ar rokām ir jāizmet atkritumu tvertnē. Tas ir jāiznīcina.
Tas nav tikai klikšķis, ja jūs to nevēlaties, un vienkārši izdzēst to kā e-pastu, tas ir analogs.
Un tas, protams, ir viens no veidiem, kā pateikt: mums vairs nav nekādu digitālo iespēju, mums tas atkal jādara analogi.
Jā, ar tiešo pastu, ar kvazi, ar veco labo..., kā to sauc? - Vēstule/ķēdes vēstule.
Tātad jūs vienkārši pasniedzat cilvēkiem papīra lapu.
Piemēram, uzlīmes ir vēl viena no šādām lietām. Uzlīmes ar gumiju, ko ir grūti noņemt.
Vai jūs saprotat, ka kaut kur kaut ko tur iebāžat un ka jums ir nepieciešams asmens, lai to noņemtu?
Nedaudz anarhiskas informācijas. Tad viens vai divi logotipi.
Un, protams, ļoti svarīgi ir veidot kontaktus savā personīgajā vidē.
Ka tu uzdrošinies konfrontēt cilvēkus ap sevi ar šīm lietām.
Daudzi cilvēki joprojām ir iesprūduši šajā "domu gūstā", kā kāds to nosauca. Jo viņi informāciju saņem tikai
no plašsaziņas līdzekļiem. Un tas ir uzmanīgi jāsalauž.
Tas nav viegli, droši vien arī jūs to zināt.
Daudzi cilvēki ir pieraduši sēdēt šajā kokonā. Tas ir mājīgs, jūs zināt, kur atrodaties.
Un jums nav jāuztraucas par ļauniem spēkiem, kas varētu kaut ko darīt fonā.
Bet jums ir lēnām jāuzņem cilvēki tajā līmenī, kurā viņi atrodas.
Es vienmēr tā daru, tagad tas ir arī kārtējais gags.
Kad es piedalos šādās diskusijās, es vienmēr cenšos ļaut pacelties pāris testa baloniem.
Piemēram, 7. ēka, Pasaules tirdzniecības centrs 7.
Man tas ir klasisks tests, lakmusa papīrs, kad es precīzi zinu: labi, kad pēkšņi saņemu šādu atbildi:
"Atvainojiet? 7. ēka?" "Jā, Pasaules Tirdzniecības centrs 7 - 11. septembra 11. septembris un viss pārējais." "Es nevaru teikt."
"Tad varbūt drīzāk par Čempionu līgu...", Es vienmēr saku.
Ziniet, tad jūs vienkārši saprotat, ka nevarat paņemt cilvēku uz..., jūs vienkārši
nevarat viņu paņemt. Un tam nav burvju formulas.
Taču es zinu vai arī jūtu un redzu, ka šīs neticamās krīzes, šie trakie laiki, kad viens pēc otra nāk ziņojumi par
katastrofām, palielina cilvēku vēlmi vai vēlmi pēc informācijas.
Šodien nupat dzirdēju, ka nākamgad 38 % Vācijas uzņēmumu samazinās darba vietu skaitu.
Papildus tam, kas ir noticis visu šo laiku.
Tāpēc, ka mums vairs nav lētas gāzes, mums ir nestabila enerģija, mums ir nestabils elektrotīkls, mums nav
drošības, mums ir cilvēki, kas sēž amatos, kuri tiem nepieder.
Politiķi, kurus nedrīkst pieminēt ar segvārdu.
Ir pilnīgi nekompetenti cilvēki amatos, kuri ir vienkārši ideoloģiski pilnīgi nodeguši.
Un, protams, to saprot arī cilvēki, kas lasa un skatās tikai Süddeutsche Zeitung, Der Spiegel un Tagesschau.
Tātad laiks darbojas mūsu labā. Man tikai ir problēmas ar to, ka caur grāvjiem ir jāiet vēl zemāk, tā sakot.
Mēs jau atrodamies šādā ielejā. Tagad man nav jānolaižas vislielākajā, visdziļākajā ielejā.
No Evas Hermanes un Andreasa Poppa es pārņēmu teicienu: "Tagad mums tikai jāizlaužas cauri adatas acij!"
Tas varētu būt arī vienkāršāk. Ja pietiekami daudz cilvēku sāks domāt kopā ar mums. Bet
es domāju, ka tieši tāpēc mēs visi esam šeit.
Bet, kad man ir jāiziet cauri šādam ielejai, esmu pateicīgs, ka varu to darīt kopā ar šādiem cilvēkiem. Arī kopā.
Un ka arī mēs kļūstam arvien vairāk un vairāk. Tad viss atkal ies augšup.
Jā, tas izklausās labi, vai ne? Tātad pēc ielejas nāk kalns virsotnē. Es esmu pilns ar "Hopium" .
Super. Tā ir viena no manām pamatīpašībām. Vienkārši tur... patiešām ar to nodarbojos.
Dažreiz dzīvē jūs darāt īstas cilpas vai kaut ko citu.
2012. gada 27. novembrī es biju kopā ar jums AZK. Un tas tiešām bija viens no lieliskākajiem mirkļiem manā dzīvē. Tas
bija kā, wow, 3000 cilvēku, viss gāja tik labi. Un atsauksmes.
Un es nodomāju, ak, mīļā dzīve, kas būs tālāk? Nāc, rādi man.
Tas bija tieši pirms 2012. gada 21. decembra un tā tālāk. Es nodomāju, jā, sākās.
Drīz pēc tam man tika diagnosticēts vēzis. Ziniet, es nodomāju, ak, dārgais Visums, tas nav tas, ko es biju iecerējis.
Un tad es izlidoju diezgan traku cilpu, kas beidzās labi, bet tas bija griešanās cikls.
Tas bija ļoti rupji. Taču tas man iemācīja arī dažas svarīgas lietas.
Un bez šīs spilgtās pieredzes es nebūtu nonācis šādā ceļā.
Sākumā bija ļoti slikti. Un sarkana uguns un sāpju migla ilgu, ilgu laiku.
Un arī neskaidrība par to, kas patiesībā notiks tagad? Kas notiks tālāk? Vai tas vispār izdosies?
Un, atskatoties atpakaļ, tas bija veiksmes jautājums. Pat ja tas izklausās rupji.
Jūs vienmēr varat iztikt bez sāpēm. Bet tas bija grūti. Un, atskatoties atpakaļ, - ļoti, ļoti pateicīga.
Bet tas nav jūsu rokās. Tas nāk pie jums, un personīgie pārbaudījumi, ko izvēlaties savam inkarnācijas
līgumam, kā saka, nav iepriekš zināmi, paldies Dievam.
Bet, atskatoties atpakaļ, es tagad esmu šeit, man joprojām ir atļauts piedalīties, un es
patiešām - es tagad katru dienu nelasu lūgšanu debesīm.
Bet es bieži pamostos un pateicos radībai, visa, kas ir, Mātei-Tēvam-Tēvam-Tvecim-Krādātājam.
Es neesmu tik reliģiozs, lai to manifestētu vai personificētu.
Bet es esmu ļoti pateicīgs par spēku, kas mani šeit aizsūtīja.
Un tas, ka man ir ļauts šeit piedalīties, pat šādā amatā, mani šobrīd dara neticami pazemīgu.
Un arī pazemīgi tādā nozīmē, ka mēs varam aktīvi piedalīties šī aizraujošā laika veidošanā.
Jo tas ir laiks, ko vēlāk atcerēsieties vēstures grāmatās.
Ko cilvēki tolaik darīja, lai nebūtu tik slikti?
Es esmu par to stingri pārliecināts. Es domāju, ka arī skatītāji.
Liels paldies, ka atvērāt savu sirdi un dalījāties ar mums. Fantastiski, patiešām.
Un arī par jūsu darbu, par to, ka jūs ieguldāt tik daudz sevis un jūs vienkārši jūtat šo enerģiju, jūs to izstarojat.
Jums ir daudz pozitīvu lietu, un tas ir ļoti labi, ka tās var sasniegt visus skatītājus.
Tāpēc mēs esam šeit, vai ne? Tāpēc mēs tā dzīvojam.
Liels paldies, Robert. Mēs turpināsim. Paldies, Matiass. Super.