Da, moje ime je Robert Stein. Spoštovani Robert, hvala za vaš čas.
Tu ste na alternativnem WEF, vodili ste tudi številne dogodke, med drugim panel Mediji jutrišnjega dne, kot sem razumel.
In kakšno je vaše spoznanje, ali ste iz tega že lahko kaj potegnili, kakšne lekcije, ki jih
lahko odnesemo ali ki bi bile zanimive za gledalce?
Prvič, seveda, gre za neverjetno velik dogodek.
Resnično se še nikoli nisem srečal s takšnim srečanjem.
Tukaj je 30, 40 ljudi iz alternativne medijske scene, iz ... Toliko različnih medijskih ustvarjalcev in
aktivistov, odvetnikov, zdravnikov, celotna skupina je tukaj.
Vsi tisti, ki so v zadnjih nekaj letih staknili glavo in rekli, da ne bom sodeloval, so tu prvič skupaj.
In seveda je neverjetno biti tam sam kot udeleženec in čutiti to energijo, s katero se vsi strinjajo: Nekaj se mora zdaj zgoditi.
Zdaj tega ne moremo početi vsak zase, vsak v svoji kleti in na svojem kanalu na YouTubu, ampak je treba vse to povezati v mrežo.
Že to, da je energija tako zgoščena, je res izjemna stvar.
Druga stvar pa so seveda konkretne ideje ali misli, ki so bile izražene tukaj.
Včeraj smo igrali simulacijsko igro v smislu: razglašena je še ena bakterijska epidemija in smo bolj ali manj
v naslednjem letu, 25. decembra, delovne skupine pa so jo morale nato bolj ali manj rešiti:
Kaj smo kot alternativni mediji, aktivisti, zdravniki in odvetniki storili, da bi to preprečili?
Nato so bile ustanovljene delovne skupine. Nato so bile predlagane stvari, ki bi jih lahko naredili, da
bi na podlagi izkušenj zadnjih štirih let lahko rekli:
"To se nam ne bo več zgodilo." In samo to je bilo zelo, zelo močno.
Toda signal, ki se mi zdi, je: toliko ljudi nekaj počne in to bo imelo signalni učinek na zunanji svet.
Ogledalo si ga bo več sto tisoč ljudi. Prav tako me zanima, kako bo ta dogodek tako rekoč uokvirila nasprotna stran
in ali ga bo sploh sprejela. To je še vedno vznemirljivo.
Osebno tudi sam vidim veliko energije v premagovanju delitev in skupnem iskanju sinergij.
Mislim, da cilj ni bil doseči soglasen sklep o vseh točkah, temveč se osredotočiti na tisto, kar nas združuje, kajne?
Zdi se mi, da jo čutim, je v zraku. Vsi si želijo miru, vsi si želijo resnico, vsi si
nekje želijo, da bi tukaj skupaj napredovali.
To zaznavam tudi tukaj. Najlepša hvala za to.
Konkretni koraki, ali ste že ugotovili, kaj bodo mediji jutrišnjega dne počeli zdaj, da bi se pripravili na
naslednje leto... Ali pa o tem še ni mogoče razpravljati?
Po mojem mnenju še nič ni dokončno oblikovano.
Prepričan pa sem, da se posamezne skupine, ki so se združile, ali določeni projekti že izvajajo.
Zdaj sem se že sama dogovorila za ne vem koliko novih sestankov z drugimi medijskimi ustvarjalci in udeleženci.
Seveda se sinergije že razvijajo.
Vendar pa je treba počakati, da se bo to dejansko zgodilo.
To je morda uvodni dogodek v novo serijo.
To je zdaj prvič brez občinstva.
Občinstvo - samo povabljeni gostje in osebe, ki so bile prisotne v prilogi.
Skupno je bilo morda 100 ljudi, posameznih udeležencev.
Naslednjič bo to nekje, kjer bo morda 1000, 2000 ali ne vem koliko ljudi.
In to je seveda nekaj, kar bo pritegnilo veliko ljudi. V to sem prepričan.
Včeraj smo tu opravili tudi nekaj kratkih intervjujev.
Govoril sem z Gerhardom Wisnewskim. Sam sem takrat delal kot snemalec.
V ozadju sta stala Paul Brandenburg in Markus Haintz. Nato se jima je nenadoma pridružil profesor Bhakdi.
In to samo v ozadju, če bi ga videl kot gledalec - takole:
"Kje je bilo to? Zakaj? Želim iti tja. Kaj so tam počeli? Kaj je to?"
Zato menim, da je že sam učinek signalizacije izredno pomemben glede na to, kaj se dogaja tukaj.
Da, to je res nekakšen "sprehajališče slavnih" prihodnosti. Ko se sprehodiš skozi to mesto, si misliš:
"Ah, poznam ga, poznam ga, poznam ga." Fantastično.
V veliko čast mi je tudi, da lahko tukaj opravljam intervjuje s takšnimi ljudmi. Fantastično.
Zato se vam zahvaljujem tudi za ta dogodek in njegovo soorganizacijo.
Vsem prisotnim smo zastavili vprašanje, ki nas zanima:
Kako je zdaj, ko se, recimo, širi cenzura in ko celotno zadevo vodi prvotni WEF - recimo - v ta veliki ponovni zagon?
To pomeni, da imamo različne krize in nimamo več možnosti uporabe digitalnih izdelkov.
Nič več YouTuba, nič več spletnih strani, nič več. Kakšen nasvet imaš za naše gledalce?
Ali je neodvisno, od interneta neodvisno mreženje - tj. iz anonimnosti v regionalna
omrežja - ključna, pomembna točka za prihodnost?
Včeraj je nekdo na razpravi dejal: "Vžgite tiskarske stroje".
Da, torej tega, kar počnete že vrsto let, glas in protiglas, ne morete izbrisati.
Ročno ga morate odvreči v koš za smeti. Morate ga odstraniti.
Ne gre samo za klik, če ga ne želite in ga izbrišete kot e-pošto, temveč za analogno funkcijo.
In to je seveda eden od načinov, kako povedati: nimamo več digitalnih možnosti, spet moramo delati analogno.
Da, z direktno pošto, s kvazi, z dobrim starim ..., kako se temu reče? - Pismo/verižno pismo.
Torej ljudem preprosto izročite list papirja.
Ena od teh stvari so na primer tudi nalepke. Nalepke z gumo, ki jo je težko odstraniti.
Ali se zavedate, da ste nekaj nekam prilepili in da potrebujete rezilo, da to odstranite?
Nekaj anarhičnih informacij. En ali dva logotipa.
In seveda, kar je zelo pomembno, mreženje v osebnem okolju.
Da si upate soočiti ljudi okoli sebe s temi stvarmi.
Veliko ljudi je še vedno ujetih v tej "miselni ječi", kot se je nekdo izrazil. Informacije namreč dobivajo le
iz množičnih medijev. In to je treba skrbno razdeliti.
To verjetno veste tudi sami, saj ni lahko.
Veliko ljudi je navajenih sedeti v tem kokonu. Prijetno je, saj veste, kje ste.
Poleg tega vam ni treba skrbeti za zlovešče sile, ki bi se lahko dogajale v ozadju.
Vendar morate ljudi počasi uvajati na ravni, na kateri so.
Vedno to počnem tako, zdaj je to tudi stalen gag.
Ko sodelujem v takšnih razpravah, vedno poskušam pustiti, da se dvigne nekaj testnih balonov.
Na primer: stavba 7, Svetovni trgovinski center 7.
Zame je to klasični test, lakmusov papir, pri katerem točno vem: Okej, ko nenadoma dobim takšen odgovor:
"Oprostite? Stavba 7?" "Da, Svetovni trgovinski center 7 - 11. september in podobno." "Ne morem reči."
"Potem morda raje za Ligo prvakov...", Vedno rečem.
Veste, potem ugotovite, da ne morete dvigniti osebe na ..., preprosto je ne morete dvigniti. In za to ni čarobne formule.
Vendar vem, ali pa čutim in vidim, da neverjetne krize, ti nori časi, v katerih se poroča o eni katastrofi za drugo,
povečujejo pripravljenost ali željo ljudi po informacijah.
Danes sem slišal, da bo 38 % nemških podjetij naslednje leto zmanjšalo število delovnih mest.
Poleg tega, kar se je dogajalo ves ta čas.
Ker: Nimamo več poceni plina, imamo nestalne energije, imamo nestabilno električno omrežje, nimamo
varnosti, na položajih sedijo ljudje, ki tja sploh ne sodijo.
Politiki, ki jih ni dovoljeno omenjati z vzdevkom.
Na položajih so popolnoma nesposobni ljudje, ki so preprosto popolnoma ideološko izgoreli.
Tega se seveda zavedajo tudi ljudje, ki so brali in gledali le Süddeutsche Zeitung, Der Spiegel in Tagesschau.
Čas nam je torej naklonjen. Moti me le dejstvo, da je treba iti skozi dno doline, če se tako izrazim.
V takšni dolini že smo. Ni se mi treba zdaj spustiti v največjo, najglobljo dolino.
Od Eve Herman in Andreasa Poppa sem povzel rek: "Zdaj moramo samo še skozi iglo!"
Lahko bi bilo tudi lažje. Če bo dovolj ljudi začelo razmišljati skupaj z nami. Vendar mislim, da smo zato vsi tukaj.
Toda ko moram iti skozi takšno dolino, sem hvaležen, da to počnem s takšnimi ljudmi. Tudi skupaj.
In da tudi mi postajamo vse bolj in bolj. Potem bodo stvari spet šle navzgor.
Da, to se sliši dobro, kajne? Torej po dolini sledi gora na vrhu. Polna sem "hopija" .
Super. To je ena od mojih osnovnih lastnosti. Samo tam ... res se ukvarjam s tem.
Včasih v življenju narediš prave zanke ali kaj podobnega.
27. novembra 2012 sem bil z vami v AZK. In to je bil res eden najlepših trenutkov v mojem življenju. Bilo je kot, vau,
3000 ljudi, vse je šlo tako dobro. In povratne informacije.
In pomislila sem, kaj bo sledilo? Daj, pokaži mi.
To je bilo tik pred 21. decembrom 2012 in tako naprej. Mislil sem si, da je že vse v najlepšem redu.
Kmalu zatem so mi diagnosticirali raka. Veste, mislil sem si: "O, drago vesolje, to ni tisto, kar sem si zamislil.
Nato sem poletel v precej noro zanko, ki se je dobro končala, vendar je bil to vrtiljak.
To je bilo zelo grobo. Vendar me je naučilo tudi nekaterih pomembnih stvari.
In brez te očitne izkušnje ne bi prišel na to pot.
Zato je bilo sprva zelo slabo. In rdeča megla ognja in bolečine dolgo, dolgo časa.
In tudi negotovost, kaj se bo dejansko zgodilo zdaj? Kaj se bo zgodilo potem? Ali bo to sploh delovalo?
Če se ozremo nazaj, je bila to stvar sreče. Četudi se sliši nesramno.
Brez bolečine lahko vedno shajate. Toda to je bilo težko. In če se ozrem nazaj - zelo, zelo hvaležen.
Vendar ni v vaših rokah. Prihaja k vam in osebni preizkusi, ki jih izberete za svojo inkarnacijsko
pogodbo, kot pravijo, hvala bogu niso znani vnaprej.
A če se ozrem nazaj, sem zdaj tukaj, še vedno lahko sodelujem in res - zdaj ne molim vsak dan v nebesa.
Toda pogosto se zbudim in se zahvalim stvarstvu, moči Matere-Očeta-Stvarnika vsega, kar je.
Nisem tako veren, da bi to manifestiral ali poosebljal.
Vendar sem zelo hvaležna za moč, ki me je poslala sem.
In dejstvo, da smem sodelovati tukaj, celo na takšnem položaju, me trenutno dela neverjetno ponižnega.
In skromni v smislu, da lahko dejavno sodelujemo pri oblikovanju tega vznemirljivega časa.
To je čas, ki se ga boste pozneje spominjali v zgodovinskih knjigah.
Kaj so ljudje takrat počeli, da ni bilo tako hudo?
O tem sem trdno prepričan. Mislim, da so tudi gledalci.
Najlepša hvala, ker ste odprli svoje srce in ga delili z nami. Resnično fantastično.
In tudi za vaše delo, ker se tako zelo angažiirate in se čuti ta energija, ki jo izžarevate.
Imate veliko pozitivnih stvari, kar je zelo dobro in je lahko namenjeno vsem gledalcem.
Zato smo tukaj, kajne? Zato tako živimo.
Najlepša hvala, Robert. Nadaljujemo. Hvala, Mathias. Super.