Да, на мом пише Роберт Стајн. Поштовани Роберте, хвала ти што си одвојио време.
Ви сте овде на алтернативном Светском економском форуму, модерирали сте доста тога, и колико ја знам, управо
сте модерирали панел о сутрашњим медијима, између осталог.
А какви су ваши налази? Да ли сте већ успели да извучете неке закључке из овога, неке поуке које
можемо научити или које би биле занимљиве за гледаоце?
Па, за почетак, овде је очигледно невероватно сјајан догађај.
Заиста никада нисам наишао на такав састанак.
Дакле, овде имамо 30–40 људи из алтернативне медијске сцене, из... Толико различитих медијских
стваралаца и активиста, адвоката, лекара – цео панел је овде.
Сви они који су у последњих неколико година ризиковали врат и рекли: "Не пристајем на то", овде су се по први пут ујединили.
И наравно, невероватно је сада бити тамо као учесник и осетити ту енергију, јер се сви слажу: нешто коначно мора да се деси.
Сада не можемо једноставно радити појединачно, свако у свом подруму и на свом малом Јутјуб каналу; морамо да се умрежимо.
Само то је заиста сјајно, што је тамо концентрована таква енергија.
И друга ствар, наравно, јесу конкретне идеје или мисли које су овде изнете.
Јуче смо спровели симулациону вежбу засновану на сценарију да је проглашена још једна бактеријска епидемија и да је сада 25.
децембар. Радне групе су затим морале, више или мање, да утврде:
Шта смо урадили као алтернативни медији, као активисти, као лекари, као адвокати да спречимо ово?
И то је затим ушло у радне групе. И то је затим постало... предложене су ствари које би се могле урадити, тако да
се, на основу искуства последње четири године, може рећи:
"У реду, то нам се више неће догодити." И само то је било заиста, заиста моћно.
Али порука коју из овога добијам је: толико је људи који нешто раде, и то ће послати сигнал спољашњем свету.
Стотине хиљада људи ће то видети. Такође ме занима како ће друга страна представити овај догађај, ако
га уопште уопште примети. Дакле, остаје узбудљиво.
И ја лично такође осећам велику енергију у превазилажењу подела и заједничком проналажењу синергија.
Верујем да циљ није био да покушамо да постигнемо једногласну сагласност о свакој појединачној тачки, већ
да се усредсредимо на оно што нас уједињује, зар не?
Верујем да то могу да осетим; то је у ваздуху. Сви желе мир, сви желе истину, сви желе да на неки начин идемо заједно напред.
То је такође оно што и ја овде осећам. Хвала вам пуно на томе.
Конкретни кораци, да ли сте већ утврдили шта ће сутрашњи медији радити следеће године? Или је још увек прерано да се то каже?
Колико ја знам, још ништа није спремно за објављивање.
Али сам сигуран да су се тамо окупиле поједине групе, или чак да су тамо у току конкретни пројекти.
Сада сам заказао, не знам колико нових састанака са другим медијским ствараоцима и учесницима.
Наравно, тамо се већ развијају синергије.
Али шта ће од тога заправо испасти, остаје да се види.
Ово је можда и уводни догађај за нову серију.
Ово је први пут без публике.
Публика – само позвани гости и особе које су биле тамо као део пратње.
Било је можда укупно око 100 појединачних учесника.
И следећи пут када се то догоди, биће негде где би могло бити 1.000, 2.000 или ко зна колико људи.
И то је, наравно, нешто што ће привући много људи. Ја сам у то сасвим сигуран.
Јуче смо овде такође обавили неколико кратких интервјуа.
Разговарао сам са Герхардом Висневским. У том тренутку сам сам радио као сниматељ.
И у позадини је стајао Пол Бранденбург са Маркусом Хајнцом. Онда се изненада придружио професор Бхакди.
И само то у позадини, да сам то видео као гледалац – овако:
Где је то било? Зашто? Желим да одем тамо. Шта су тамо радили? Шта је то?
Дакле, верујем да је сам сигнални ефекат изузетно важан у погледу онога што из овога произилази.
Да, то је на неки начин као "Шетња славних" будућности. Пролазите овде и мислите: "Ах,
овог знам, оног знам, оног знам." Фантастично.
Такође је за мене огромна част што могу да интервјуишем људе попут ових овде. Фантастично.
Захваљујем вам на овом догађају и такође што сте га овде суорганизовали.
Питање које нас занима, а које смо сада поставили свима овде:
Каква је сада ситуација, ако, рецимо, цензура постаје свеприсутна, а целу ствар води
оригинални WEF – рецимо – у овај Велики ресет?
То значи да се суочавамо са разним кризама и више немамо могућност да се окренемо дигиталним производима.
Више нема Јутјуба, више нема веб-сајтова, ништа. Какав савет бисте дали нашим гледаоцима?
Да ли је независно умрежавање које није зависно од интернета – другим речима, одлазак од анонимности ка
регионалним мрежама – кључни фактор, важна тачка за будућност?
Дакле, неко је јуче на панелу рекао: "Пустите у рад штампарске пресе."
Да, оно што сте годинама радили, изражавајући своје мишљење и не слажући се, не може се обрисати.
Мораш то руком бацити у канту за смеће. Мораш то одложити.
То није само клик ако то не желите и једноставно га обришете као имејл, већ је аналогно.
И то је, наравно, једна од могућности, па кажете: више немамо никакве дигиталне опције, али
морамо то поново урадити у аналогном облику.
Да, са пријавама путем поште, такорећи, са добрим старим... како се то зове? – писмом/ланчаним писмом.
Значи, ти само људима дајеш комаде папира.
Налепнице, на пример, су нешто друго. Налепнице са лепком који се тешко уклања.
Да ли схваташ да тамо лепиш нешто што ћеш потом морати да скинеш ножем?
Мало анархистичких информација. Онда један или два логотипа.
И, наравно, умрежавање у вашем личном окружењу такође је веома важно.
Тај се усуђује да и људе у свом окружењу суочи са овим стварима...
Многи су још увек заробљени у овоме – неко је то назвао "затвор мисли" – јер своје информације добијају
само из масовних медија. И то треба нежно разбити.
То није лако, као што вероватно знаш.
Многи људи су навикли да седе у овом кокону. У њему је пријатно, знаш где се налазиш.
И не морате да бринете о било каквим злонамерним силама које би могле нешто да раде у позадини.
Али ти само мораш полако да доведеш људе на ниво на којем се они налазе.
Увек то радим овако, већ је постало понављајућа шала.
Када сам у оваквим дискусијама, увек покушавам да пустим неколико пробних балона.
На пример: Зграда 7, Светски трговински центар 7.
За мене је то класични тест, лакмус тест, где тачно знам: У реду, ако одједном добијем овакав одговор:
"Шта? Зграда 7?" "Да, Светски трговински центар 7 – 11. септембар и све то." "Не могу да кажем."
"Онда можда више ка Лиги шампиона...", увек кажем.
Знаш, онда једноставно схватиш да не можеш да допреш до особе на ... једноставно не можеш да
је контактираш. И за то нема магичне формуле.
Али знам, или осећам и видим, да због невероватних криза, због ових лудих времена, када један извештај о катастрофи
следи други, расте спремност или жеља људи за информацијама.
Само данас сам чуо да ће 38% немачких компанија следеће године смањити број радних места.
Поред онога што се све време дешавало.
Зато што више немамо јефтин бензин, имамо нестабилне изворе енергије, имамо нестабилну електричну мрежу, немамо безбедност,
имамо људе на позицијама који тамо уопште не припадају.
Политичари које не треба називати надимцима.
Постоје потпуно неспособни људи на позицијама који су једноставно потпуно идеолошки исцрпљени.
И, наравно, људи који су читали само Зүддојче цајтунг и Шпигeл и гледали информативни програм Тагесшау такође ово примећују.
Дакле, време је на нашој страни. Мој једини проблем је што мораш да дођеш до дна, да одеш још ниже.
Већ смо у таквој долини. Сада не морам да се спуштам у највећу, најдубљу долину.
Узео сам једну изреку од Еве Херман и Андреаса Попа: "Сада само морамо проћи кроз уво игле!"
Могло би бити лакше. Ако довољно људи почне да мисли својом главом. Али мислим да смо зато сви овде.
Али када морам да прођем кроз такву долину, захвалан сам што то могу да урадим са таквим људима. Заједно, такође.
И да се и ми бројчано повећавамо. Онда ће ствари поново почети да се побољшавају.
Да, то звучи добро, зар не? Након долине долази планина. Пун сам "хопијума" .
Одлично. То је једна од мојих основних карактеристика. Само присуство... заиста предводи пут.
Понекад у животу правиш праве петље или нешто слично.
Био сам са тобом 27. новембра 2012. у AZK-у. И то је заиста био један од највећих тренутака у мом животу. Било је као,
вау, 3.000 људи, све је прошло добро. И повратне информације.
И помислих: "О, драги животе, шта ће бити следеће? Хајде, покажи ми."
То је било кратко пре 21. децембра 2012. и тако даље. Па сам себи рекох: да, ево нас.
Ускоро након тога ми је дијагностикован рак. Знаш, помислио сам у себи: "О, драги универзуме, ово није онако како сам замишљао."
А онда сам извео прилично луду петљу, која је испала добро, али је било дивље путовање.
То је било заиста екстремно. Али чак и из тога сам успео да научим неке важне ствари.
И без овог екстремног искуства, не бих кренуо на овај пут.
У почетку је било заиста ужасно. И црвена магла ватре и бола дуго, дуго време.
И такође неизвесност: шта ће се сада десити? Како ће ствари заправо протећи? Да ли ће уопште успети?
И кад се осврнем уназад, то је био велики ударац среће. Чак и ако звучи сурово.
Увек можеш да се зауставиш без бола. Али је то било тешко. И кад се осврнем уназад – веома, веома сам захвалан.
Али то није нешто што можеш да контролишеш. То ти долази, и, срећом, унапред не знаш које личне испите
бираш за свој уговор о инкарнацији, како га лепо зову.
Али кад се осврнем уназад, сада сам овде, још увек ми је дозвољено да учествујем, и ја заиста –
нисам неко ко сваки дан брзо упути молитву небу.
Али се често пробудим и захвалим творевини, мајка-отац-творачка сила свега што јесте.
Нисам толико религиозан да бих то манифестовао или персонификовао.
Али сам веома захвалан на снази која ме је довела овде.
И чињеница да ми је дозвољено да овде допринесем, посебно у таквој улози, чини да се у овом тренутку осећам невероватно понизно.
И такође скромни у смислу да можемо активно обликовати ово узбудљиво време.
Јер то је време које ће касније бити запамћено у књигама историје.
Шта су људи тада радили да не би дошло до тога да ствари постану толико лоше?
Чврсто сам уверен у то. Верујем да су и гледаоци такође.
Хвала вам пуно што сте отворили своје срце и поделили своја осећања са нама. Фантастично, заиста.
И такође за ваш рад, у који улажете толико себе и једноставно можете да осетите ту енергију, зрачите је.
Имате много позитивних ствари које вам иду у прилог, што је сјајно. Поделимо то са свим нашим гледаоцима.
Зато смо овде, зар не? Зато живимо овако.
Хвала ти пуно, Роберте. Наставимо. Хвала, Матијасе. Одлично.