Внимание: Някои снимки може да не са за хора със слаби сърца.
Както беше споменато в предаването за изтеклите документи на WPATH, цели медицински асоциации се занимават
с извършването на генитални операции на хора, страдащи от така наречената полова дисфория.
Тези хора се чувстват некомфортно в телата си и често страдат от психологически проблеми - така го описват
лекарите и терапевтите на WPATH от своя практически опит.
И те незабавно "подкрепят" пациентите си с различни операции за смяна на пола, включително изкуствено формиране
на полови органи , отстраняване на матката и "горна хирургия", т.е. отстраняване на женските гърди .
Дали обаче подобни буквално драстични интервенции са наистина полезни и ефективни за страдащите от психично заболяване?
Или има голяма причина за безпокойство? Нека се поучим от примери от миналото:
За историята на лоботомията
В средата на XX век в медицинския свят е широко разпространено убеждението, че най-ефективното и
хуманно лечение на психични заболявания е лоботомията.
"При конвенционалния метод се пробива дупка от двете страни на главата, след което се вкарва тъп инструмент и се
извършва дъгообразно въртеливо движение, при което се унищожава значителна част от мозъчното вещество.
Друга процедура се състои в поставяне на хирургично устройство през тънката структура, която разделя окото и
мозъка, в мозъка през очната ямка и в движение по дъга."
Така Дейвисън и Нийл са цитирани от Хайко Шьонинг в книгата му "Game Over".
През 1941 г. "Ню Йорк Таймс" описва, че при пациентите с лоботомия "(...) притесненията, комплексите за преследване,
склонността към самоубийство, маниите, нерешителността и нервното напрежение са буквално изрязани
с нож от главата чрез нова операция на мозъка".
Бруталността на хирургическото осакатяване не се споменава.
Защото "(...) лоботомията първоначално правела хората в психиатричните клиники по-спокойни (...)",
продължава Шьонинг, което първоначално придавало на бруталната операция вид на чудодейно лекарство.
Въпреки очевидните опасности и опустошителните странични ефекти, медицинската общност бързо възприема лоботомията като средство за
лечение на различни психични разстройства, включително депресия, обсесивно-компулсивно разстройство, епилепсия и шизофрения.
Лоботомистите, т.е. лекарите, които са извършвали тази операция, не са били порицавани, а са били високо ценени от мнозина.
Антонио Мониз, изобретателят на лоботомията, е удостоен с Нобелова награда през 1949 г. за приноса си към медицината.
Уолтър Фрийман и Джеймс Уотс, които популяризират процедурата в САЩ, са приети радушно на годишните срещи на
Американската медицинска асоциация (АМА) , където организират изложби за своите процедури за умъртвяване на мозъка.
Според Питър Брегин Фрийман е цитиран по следния начин:
"Психохирургията постига своя успех, като смазва въображението, притъпява емоциите, унищожава абстрактното
мислене и създава роботизиран, контролируем индивид."
Тъй като по онова време се смята за неетично да се критикуват колеги лекари, престижното издание "New England
Journal of Medicine" дава на процедурата научна валидност:
Той публикува статия, в която се посочва, че операцията е "(...) основана на солидни физиологични наблюдения".
Таблоидната преса също изигра решаваща роля.
През следващите пет години лоботомията често се появява в популярни американски
издания като Reader's Digest, Time и Newsweek.
Като цяло репортажите бяха положителни и омаловажаваха варварската реалност на интервенцията.
Нито една от големите американски медицински асоциации, включително Американската психиатрична асоциация
(APA) и Американската медицинска асоциация (AMA), не се е противопоставила официално на процедурата.
Отчаяните пациенти и техните семейства поискаха лоботомия, след като прочетоха тези статии.
Условията в психиатричните клиники по онова време са плачевни, а алтернативните методи на лечение, като инсулиновата кома
(изкуствено предизвикване на хипогликемия чрез прилагане на инсулин, след което пациентът изпада в кома за няколко минути) и
електрошоковата терапия (прокарване на електрически ток през мозъка за секунди под упойка с цел предизвикване на
"терапевтичен" припадък), също са сурови и често насилствени.
Това води до силна, съзнателна слепота за варварската природа на лоботомията и свързаните с нея странични ефекти.
Процедурата често поставя пациентите в състояние на "хирургически предизвикано детство".
Фрийман изобретява "трансорбиталната лоботомия", при която през очната ямка на пациента в мозъка се
забива хирургически инструмент, наподобяващ ледоразбивач.
Той смята, че методът му е успешен, ако пациентите му могат да напуснат лечебното заведение и да се грижат за тях у
дома "на нивото на домашен инвалид или домашен любимец".
Той също така е убеден, че колкото по-рано се извърши операцията, толкова по-добре, и се бори за това тя да бъде първата
възможност за лечение на хора с леки психични заболявания.
Въпреки това съмнителният успех не се реализира: Някои пациенти остават трайно инвалидизирани, а около 15 % от тях умират.
Най-големите късметлии от пациентите на Фрийман успяват да водят полунезависим живот и да работят
нискоквалифицирана работа, но повечето нямат такъв късмет.
Дългосрочната памет на много от тях е унищожена и те се затрудняват да се справят дори с най-простите
задачи. Някои от тях остават инвалиди за цял живот.
Вероятно най-тежкото престъпление на Фрийман е, че извършва трансорбитални лоботомии на деца, общо 19, 11 от които са
описани в изданието на книгата му "Психохирургия" от 1950 г.
Най-малкото дете е само на четири години. Две от 11-те деца умират от мозъчни кръвоизливи.
Едва когато в. "Ню Йорк Таймс" обяви в свой репортаж, че "сега хирурзите имат толкова малко угризения за мозъчна
операция, колкото и за отстраняване на апендикс", започна да се формира сериозна опозиция срещу процедурата.
За пациентите в психиатричните заведения, които първоначално стават по-спокойни, "(...)
след това стават по-тъпи, апатични и умират" .
Критиците накрая изтъкнаха тежките странични ефекти, които се появиха при много пациенти, изразиха загриженост относно
критериите, използвани за измерване на успеха, и обвиниха хирурзите, че извършват
процедурите без предварителна психиатрична оценка.
Въпреки това липсата на хуманни алтернативи за лечение или по-скоро сляпото пренебрежение към бруталността на метода кара
психиатрите и семействата да прибягват до такива отчаяни мерки.
Изобретяването на лекарството хлорпромазин през 50-те години на миналия век предизвиква внезапен спад на лоботомията.
В книгата си Хайко Шьонинг дори стига дотам, че говори за разрушаване на личността с ледени щипки.
Според Шьонинг между 1936 и 1978 г. в САЩ около 35 000 души са били осакатени чрез лоботомия.
Броят на жертвите в световен мащаб се оценява на около един милион.
И нерядко подобни методи са били използвани за сломяване на съпротивата, било то в затворите или сред гражданските
непокорници, т.е. критиците на господстващата система.
"Освен че се използва при психиатрични пациенти, още от самото начало са правени опити за решаване на
социални проблеми с помощта на мозъчната хирургия.
Тук започва действителното използване на психохирургията в организираната престъпност.
Още в началото на XX век един британски лекар предлага да се премахне волята на
миньорите за стачка чрез мозъчна операция (...).
В допълнение към метода с ледените кирки (...) вече има редица по-сложни психохирургични интервенции.
(...) Тези разработки продължават да се разработват по целия свят и днес.
Общото между всички методи е, че те трайно унищожават части от мозъка.
Психохирургията все още е много популярна, въпреки доказаната й безполезност за целите на социалната терапия."
Наличие на операция на гениталиите
Самият факт, че медицинските асоциации са обявили варварския метод на Фрийман за научно обоснован, показва най-висока
степен на престъпна безсъвестност и престъпна енергия.
Историята на тези брутални, хирургически лоботомии би трябвало да послужи като възпиращ, нехуманен
пример за медицинския свят. Но това далеч не е така!
Само около 70 години по-късно следващата катастрофа е на хоризонта.
Калифорнийски терапевт съобщава на колегите си във форума на WPATH за "забележителната лечебна сила" на хирургическата
кастрация на психично болните си пациенти, които по този начин са били "поставени на пътя на емоционалното възстановяване"
и вероятно са живели щастливо до края на живота си.
Джендър хирурзите на WPATH, както и лоботомистите преди тях, заобикалят етичните изисквания, според които една
хирургическа процедура трябва да бъде доказано безопасна и полезна, преди да бъде въведена в общата медицинска практика.
Малкото съществуващи дългосрочни проучвания на гениталната хирургия показват значително влошаване на
социалното функциониране, висок процент на психични заболявания след това и повишен риск от самоубийство.
Въпреки това същите организации, както и тогава, т.е. асоциации като APA и AMA , подкрепят ампутацията на гениталиите на
непълнолетни и психично болни възрастни от хирурзи на WPATH.
И в двата исторически скандала повечето жертви са непълнолетни или психично болни, или и двете, а извършените
операции водят до трайно обезобразяване и инвалидност.
В най-добрия случай пациентите мъже остават с кухина след вагинопластиката, която трябва да се разширява до края на
живота им, както и с драстично намалена сексуална функция.
По-малко щастливите страдат от сериозни усложнения, като пълни с кръв басейни, проблеми с уринирането и фистули.
Ричи Херон, мъж в детранзиция, който се подлага на вагинопластика по време на психична криза,
описва живота си след операцията като жив кошмар.
"Не можеш да живееш с достойнство по този начин", казва 32-годишната жертва на днешното медицинско престъпление, която
страда от постоянна болка, изтръпване и смущения в уринирането.
Сравнение на лоботомията и гениталната хирургия
Въпреки че много пациенти са измъчвани от усложнения и страдат от значителни психологически трудности и трудности във
взаимоотношенията, те публично лъжат и обявяват, че са доволни от резултата от операцията на гениталиите си.
За сравнение, много семейства са били искрено благодарни на д-р Фрийман за това, че е помогнал на техните близки,
въпреки огромното опустошение, причинено от операцията.
Както тогава, така и сега, това говори за известна степен на самозаблуда или, както се опасяват холандските
изследователи, за "щастие, изкривено от пожелателно мислене".
Семействата, които са дали съгласието си за лоботомия на любим човек, естествено имат стимул да се
придържат към убеждението, че това е било правилното решение.
Очевидните признаци, че случаят не е такъв, умишлено се пренебрегват.
Много юноши или техните родители и засегнати възрастни може би са изправени пред подобна вътрешна борба днес.
Всички налични данни от времето преди "джендър шумотевицата" да стане силно политизирана показват, че по-голямата
част от непълнолетните се примиряват с пола си след пубертета.
За съжаление обаче естественото развитие на младите хора се основава на разрушена социална основа.
Напълно естественото търсене на собствената идентичност, съпроводено с неудовлетвореност и съмнения в себе
си, е съзнателно подложено на джендър интерпретация.
Децата на нашето време са инфилтрирани. Още от детската градина те са насърчавани да поставят под въпрос своя пол.
В училищните уроци напълно естественият процес на развитие на пубертета умишлено се тълкува погрешно. А
именно, че може да сте се родили в грешното тяло и че изборът на различен пол не е проблем.
Точно това е в полза на джендър идеологията и WPATH.
Разделението и разрушаването на семействата често са допълнителен източник на страдание.
Вместо да изчакат края на развитието в равновесие и търпение с младото поколение, членовете на WPATH безотговорно се обявяват
в полза на хирургическите интервенции като единствена възможност за лечение, дори за непълнолетни и тежко психично болни.
Подобно на Фрийман и колегите му, които по онова време твърдяха, че лоботомията е единствената надежда
за бедните, нещастни души в психиатричните клиники.
И тогава, и сега: непоправимо осакатяване!
Заключение След като последният му пациент умира от мозъчен кръвоизлив през 1967 г., на изпадналия в
немилост Уолтър Фрийман е отнет лицензът за работа в болница.
Прекарва остатъка от дните си, пътувайки из САЩ, издирвайки пациентите си и техните семейства, търсейки доказателства,
че любимата му процедура е помогнала, а не е навредила.
Фрийман вижда себе си като "спасител" на тежко психично болните и вярва, че може да даде надежда на безнадеждните.
В разцвета на кариерата си той никога не би могъл да си представи, че чудотворното му изцеление
един ден ще бъде порицано и смятано за злодеяние.
Същото се отнася и за WPATH и нейните членове.
Вдъхновени от идеята да бъдат герои за граждански права, борещи се за потиснатите, те се възприемат като
пионери в медицината, предоставящи необходимите медицински грижи на нуждаещите се пациенти.
Въпреки това сме на мнение, че хирургическото унищожаване на здрави гениталии ще остане в историята като
престъпление, равностойно или дори по-тежко от лоботомията. И касапите не трябва да избегнат справедливото си наказание!