Upozorenje: Neke slike možda nisu prikladne za osobe sa slabim stomakom.
Kao što je već spomenuto u programu o procurjelim dokumentima WPATH-a , čitave medicinske asocijacije su
zauzete izvođenjem genitalne hirurgije na osobama koje pate od takozvane rodne disforije.
Ove osobe bi se osjećale nelagodno u svojim tijelima i često pate od psiholoških problema – tako to opisuju liječnici
i terapeuti iz WPATH-a na osnovu svog praktičnog iskustva.
I odmah "podržavaju" svoje pacijente kroz razne operacije promjene spola, uključujući umjetno stvaranje spolnih organa , uklanjanje
maternice i "top operaciju", tj. uklanjanje ženskih dojki .
Ali da li su takve doslovno drastične intervencije zaista korisne i efikasne za ljude koji pate od mentalnih bolesti?
Ili postoji li razlog za ozbiljnu zabrinutost? Naučimo iz prošlih primjera:
O historiji lobotomije
Sredinom 20. stoljeća medicinski svijet je široko vjerovao da je lobotomija
najučinkovitiji i najhumaniji tretman za mentalne bolesti.
Konvencionalnom metodom buši se rupa u glavi na obje strane, zatim se uvodi tupi instrument i njime izvodi zakrivljeni
rotacijski pokret, uništavajući znatnu količinu moždanog tkiva.
Druga metoda uključuje umetanje kirurškog uređaja kroz očnu duplju u mozak kroz tanku strukturu koja
odvaja oko od mozga, te njegovo pomicanje u obliku luka.
Davison i Neale su citirani od strane Heika Schöninga u njegovoj knjizi Game Over.
Godine 1941. New York Times je opisao kako se pacijentima podvrgnutim lobotomiji "(...) brige, kompleksi progona, suicidalne
tendencije, opsesije, neodlučnost i nervozna napetost doslovno izrezuju iz glave nožem zahvaljujući novoj operaciji mozga."
Brutalnost hirurške mutilacije nije spomenuta.
"Za (…) lobotomija je u početku činila ljude u psihijatrijskim ustanovama smirenijima (…)", nastavlja Schöning, citirajući ono
što je u početku dalo brutalnoj operaciji izgled čudesnog lijeka.
Unatoč očitim opasnostima i razornim nuspojavama, medicinska zajednica je brzo prihvatila lobotomiju kao tretman za
razne mentalne poremećaje, uključujući depresiju, opsesivno-kompulzivni poremećaj, epilepsiju i shizofreniju.
Lobotomisti, tj. liječnici koji su izvodili ovu operaciju, nisu bili omalovažavani, već su uživali visok ugled među mnogima.
Antonio Moniz, izumitelj lobotomije, dobio je Nobelovu nagradu 1949. godine za svoj doprinos medicini.
Walter Freeman i James Watts, koji su popularizirali postupak u Sjedinjenim Američkim Državama, bili su toplo dočekani na
godišnjim sastancima Američkog medicinskog udruženja (AMA) , gdje su putem izložbi pružali
informacije o svojim postupcima koji mutiliraju mozak.
Prema Peteru Bregginu, Freeman je citiran kako kaže:
"Psihokirurgija postiže svoj uspjeh razbijanjem mašte, otupljivanjem emocija, uništavanjem apstraktnog
razmišljanja i stvaranjem robotskog, kontrolabilnog pojedinca."
Budući da se u to vrijeme smatralo neetičnim kritizirati kolege liječnike, prestižni časopis New England
Journal of Medicine dao je znanstvenu valjanost postupku:
Objavljen je članak u kojem se navodi da je operacija bila zasnovana "(...) na čvrstim fiziološkim opažanjima".
Tabloidna štampa je također odigrala odlučujuću ulogu.
U narednih pet godina lobotomija je često bila obrađivana u popularnim američkim
publikacijama kao što su Reader's Digest, Time i Newsweek.
Izvještavanje je uglavnom bilo pozitivno i umanjivalo je barbarsku stvarnost postupka.
Nijedna od glavnih američkih medicinskih asocijacija, uključujući Američko psihijatrijsko udruženje (APA) i Američko medicinsko
udruženje (AMA), nije se službeno usprotivila toj proceduri.
Očajni pacijenti i njihove porodice zatražili su lobotomije nakon što su pročitali ove članke.
Uslovi u psihijatrijskim ustanovama u to vrijeme bili su očajni, a alternativne metode liječenja kao što su
terapija insulinom komom i elektrokonvulzivna terapija također su bile surowe i često nasilne.
To je dovelo do snažnog, namjernog sljepila prema barbarskoj prirodi lobotomije i njenim povezanim nuspojavama.
Postupak je često pacijente dovodio u stanje "hirurški induciranog djetinjstva".
Freeman je izumio "transorbitalnu lobotomiju", pri čemu je hirurški instrument nalik na ledeni
čekić zabijen kroz očnu šupljinu pacijenta u mozak.
Smatrao je svoj tretman uspješnim ako su njegovi pacijenti mogli napustiti ustanovu i biti zbrinuti kod
kuće "na nivou kućnog invalida ili kućnog ljubimca".
Također je bio uvjeren da što se ranije izvede postupak, to je bolji ishod, te je zagovarao da se operacija razmotri kao
prva opcija liječenja za osobe s blagim mentalnim oboljenjima.
Međutim, upitna mjera uspjeha nije se ostvarila: neki pacijenti su ostali trajno onesposobljeni, a oko 15% je umrlo.
Najsretniji od Freemanovih pacijenata uspjeli su voditi prilično samostalan život i zaposliti se na poslovima
niskih kvalifikacija, ali većina nije bila tako sretna.
Mnogi su pretrpjeli oštećenje dugoročnog pamćenja i mučili su se čak i s najjednostavnijim
zadacima. Priličan broj je ostao trajno onesposobljen.
Freemanov najteži zločin bio je što je na djeci izveo transorbitalne lobotomije, ukupno 19, od kojih je 11
opisano u izdanju njegove knjige Psychosurgery iz 1950. godine.
Najmlađe dijete imalo je samo četiri godine. Dvoje od jedanaestero djece umrlo je od moždanih krvarenja.
Tek kada je New York Times u svom izvještavanju naveo da "hirurzi sada imaju jednako malo brige oko operacije mozga
koliko i oko uklanjanja slijepog crijeva", počela se formirati ozbiljna opozicija prema toj proceduri.
Za pacijente u psihijatrijskim ustanovama, koji su se isprva smirili, "(...) zatim su postali tupi, apatični i umrli" .
Kritičari su konačno ukazali na ozbiljne nuspojave koje su iskusili mnogi pacijenti, izrazili zabrinutost zbog
kriterija koji se koriste za mjerenje uspjeha i optužili kirurge da izvode zahvate bez prethodne psihijatrijske procjene.
Međutim, nedostatak humanih alternativa – ili, bolje rečeno, slijepo zanemarivanje brutalnosti metode – primorao je psihijatre
i porodice da se ipak okrenu takvim očajničkim mjerama.
Tek je izum lijeka klorpromazin u 1950-ima pokrenuo naglo opadanje lobotomije.
U svojoj knjizi Heiko Schöning je čak otišao toliko daleko da je govorio o uništavanju ličnosti pomoću ledenog bodeža.
Prema Schöningu, oko 35.000 ljudi je bilo unakaženo lobotomijom u SAD-u između 1936. i 1978. godine.
Širom svijeta, broj žrtava se procjenjuje na oko milion.
Nije bilo neuobičajeno da se takve metode koriste za slamanje otpora, bilo u zatvorima ili protiv građanske
neposlušnosti, tj. kritičara prevladavajućeg sistema.
Osim upotrebe u liječenju osoba s psihijatrijskim poremećajima, od samog početka postojale su napore da se
društveni problemi riješe hirurškim zahvatima na mozgu.
Ovdje započinje stvarna primjena psihokirurgije u organiziranom kriminalu.
Na početku 20. stoljeća jedan britanski doktor je već predložio uklanjanje spremnosti
rudara na štrajk hirurškim zahvatom na mozgu (...).
Osim metode ledenog čavlića (...), sada postoji niz sofisticiranijih psihokirurških postupaka.
(…) Na ovim se razvojnim dostignućima i danas radi i koriste se širom svijeta.
Sve metode imaju jednu zajedničku stvar: trajno uništavaju dijelove mozga.
Psihokirurgija ostaje izuzetno popularna, uprkos svojoj sada dokazanoj beskorisnosti za svrhe socijalne terapije.
Trenutno stanje genitalne hirurgije
Sama činjenica da su medicinske asocijacije proglasile Freemanovu barbarsku metodu naučno valjanom pokazuje
najviši stepen kriminalne nepažnje i kriminalne energije.
Historija ovih brutalnih hirurških procedura poznatih kao lobotomija trebala je poslužiti kao upozoravajući,
nehumani primjer medicinskom svijetu. Ali daleko od toga!
Samo otprilike 70 godina kasnije, nadvija se još jedna katastrofa.
Kalifornijska terapeutkinja govori svojim kolegama na WPATH forumu o "izvanrednoj iscjeljujućoj moći" kirurške kastracije za
svoje pacijente s mentalnim poremećajima, koji su tako stavljeni "na put emocionalnog
oporavka" i navodno su živjeli sretno zauvijek.
Poput lobotomista prije njih, WPATH-ovi kirurzi za rodni identitet zaobilaze etički zahtjev da kirurška
procedura mora biti dokazana sigurnom i korisnom prije nego što se uvede u opću medicinsku praksu.
Nekoliko dugoročnih studija o genitalnoj hirurgiji koje postoje pokazuju značajna oštećenja u socijalnom
funkcionisanju, visoke stope mentalnih bolesti nakon toga i povećan rizik od samoubistva.
Ipak, iste organizacije kao i prije, tj. udruženja poput APA-e i AMA-e , i dalje zagovaraju genitalnu amputaciju maloljetnika
i mentalno oboljelih odraslih od strane kirurga WPATH-a.
U oba historijska skandala većina žrtava su ili maloljetnici ili mentalno oboljeli, ili oboje, a izvedene
operacije rezultiraju trajnim ožiljcima i invaliditetom.
U najboljem slučaju, muški pacijenti koji su podvrgnuti hirurškoj rekonstrukciji vagine (vaginoplastika) ostaju sa
šupljinom koju moraju dilirati do kraja života, kao i sa drastično smanjenom seksualnom funkcijom.
Manje sretni pate od ozbiljnih komplikacija kao što su zdjelice pune krvi, problemi s mokrenjem i fistule.
Ritchie Herron, muškarac koji se vratio iz tranzicije i koji je tokom krize mentalnog zdravlja podvrgnut vaginoplastici,
opisuje svoj život nakon operacije kao noćnu moru.
"Ne možeš živjeti s dostojanstvom ovako", rekao je 32-godišnji žrtvenik današnjeg medicinskog zločina, koji pati od
stalnih bolova, utrnulosti i poremećaja mokraćnog trakta.
Usporedba lobotomije i genitalne operacije
Iako mnogi pacijenti pate od komplikacija i imaju značajne psihološke teškoće i probleme u odnosima,
javno im se laže i govori im se da su zadovoljni rezultatima svoje genitalne operacije.
Za usporedbu, mnoge porodice su ranije iskreno bile zahvalne dr. Freemanu što je pomogao njihovim rođacima, uprkos
ogromnim razornim posljedicama koje je operacija izazvala.
Tada, kao i sada, to sugerira određeni stepen samoprevaravanja ili, kako se boje nizozemski
istraživači, "sreću iskrivljenu poželjnim razmišljanjem".
Porodice koje su pristale na lobotomiju voljene osobe prirodno imaju poticaj da se drže uvjerenja da je to bila ispravna odluka.
Time se namjerno zanemaruju očigledni znakovi da to nije bio slučaj.
Mnogi adolescenti ili njihovi roditelji, kao i pogođeni odrasli, danas se mogu suočavati sa sličnom unutrašnjom borbom.
Svi dostupni dokazi iz vremena prije nego što je "rodna histerija" postala izrazito politizirana ukazuju na to da se
većina maloljetnika pomiri sa svojim spolom nakon puberteta.
Nažalost, međutim, prirodni razvoj mladih ljudi potkrijepljen je slomljenim društvenim temeljem.
Potpuno prirodna potraga za vlastitim identitetom, praćena nezadovoljstvom i sumnjom u sebe,
namjerno je podvrgnuta autoritetu rodne interpretacije.
Djeca našeg vremena bivaju infiltrirana. Od vrtića nadalje potiču ih da preispituju svoj spol.
U školskim lekcijama se namjerno pogrešno tumači potpuno prirodan razvojni proces puberteta. Naime, da je neko možda
rođen u pogrešnom tijelu i da odabir drugog spola nije problem.
Ovo ide pravo u ruke rodnoj ideologiji i WPATH-u.
Raspad i razaranje porodica često uzrokuju dodatnu patnju.
Umjesto da strpljivo i smireno čekaju da mlađa generacija dostigne kraj svog razvoja, članovi WPATH-a neodgovorno
zagovaraju kiruršku intervenciju kao jedinu opciju liječenja, čak i za maloljetnike i osobe s teškim mentalnim poremećajima.
Baš kao što su Freeman i njegove kolege tada tvrdili da je lobotomija bila jedina nada za
siromašne, nesretne duše u mentalnim ustanovama.
Tada kao i sada: nepopravljiva amputacija!
Zaključak Nakon što je njegov posljednji pacijent umro od moždanog krvarenja 1967. godine, Walteru Freemanu, koji
je pao u nemilost, oduzeta je licenca za rad u bolnici.
Preostale dane je proveo putujući širom Sjedinjenih Američkih Država, tražeći svoje pacijente i njihove porodice i tražeći
dokaze da je njegova omiljena procedura pomogla, a ne naškodila.
Freeman je sebe smatrao "spasiteljem" teško mentalno oboljelih i vjerovao je da pruža nadu onima bez nade.
Na vrhuncu svoje karijere nikada ne bi mogao zamisliti da će njegovo čudesno iscjeljenje
jednog dana biti prezirano i smatrano zločinom.
Isto važi i za WPATH i njegove članove.
Inspirisani idejom da budu heroji građanskih prava koji se bore za potlačene, vide sebe kao pionire u medicini,
pružajući potrebnu medicinsku njegu pacijentima u potrebi.
Međutim, vjerujemo da će hirurško uništavanje zdravih genitalija ostati upamćeno u historiji kao zločin
jednake ili čak veće razmjera od lobotomije. I mesari ne smiju izbjeći svoju pravednu kaznu!