Upozornění: Některé obrázky nemusí být pro slabé povahy.
Jak bylo zmíněno v pořadu o uniklých dokumentech WPATH, celá lékařská sdružení se zabývají prováděním operací
pohlavních orgánů u osob trpících tzv. genderovou dysforií.
Tito lidé se ve svém těle necítí dobře a často trpí psychickými problémy - tak to popisují lékaři a terapeuti WPATH ze své praxe.
A své pacientky okamžitě "podporují" různými operacemi na změnu pohlaví, včetně umělého vytvoření pohlavních orgánů , odstranění
dělohy a "horní operace", tj. odstranění ženských prsou .
Jsou však takové doslova drastické zásahy skutečně prospěšné a účinné pro osoby trpící duševním onemocněním?
Nebo je velký důvod k obavám? Poučme se z příkladů z minulosti:
K historii lobotomie
V polovině 20. století panovalo v lékařském světě přesvědčení, že nejúčinnější a
nejhumánnější léčbou duševních chorob je lobotomie.
"Při konvenční metodě se do obou stran hlavy vyvrtá otvor, do něj se vloží tupý nástroj a provede se obloukovitý
rotační pohyb, který zničí značné množství mozkové hmoty.
Jiný postup spočívá v zavedení chirurgického zařízení přes tenkou strukturu, která odděluje oko a mozek, do
mozku přes oční důlek a také v jeho obloukovitém pohybu."
Takto cituje Davisona a Neala Heiko Schöning ve své knize "Game Over".
V roce 1941 New York Times popsal, že u pacientů po lobotomii "(...) se při nové operaci mozku doslova nožem
vyříznou z hlavy starosti, komplexy pronásledování, sebevražedné sklony, obsese, nerozhodnost a nervové napětí".
Brutalita chirurgického zmrzačení nebyla zmíněna.
Protože "(...) lobotomie zpočátku uklidňovala lidi v psychiatrických léčebnách (...)", pokračuje Schöning, což
brutální operaci zpočátku dodávalo zdání zázračného léku.
Navzdory zjevným nebezpečím a ničivým vedlejším účinkům lékařská komunita rychle přijala lobotomii jako léčbu
různých duševních poruch, včetně deprese, obsedantně-kompulzivní poruchy, epilepsie a schizofrenie.
Lobotomici, tedy lékaři, kteří tuto operaci prováděli, nebyli haněni, ale mnozí si jich vážili.
Antonio Moniz, vynálezce lobotomie, byl v roce 1949 oceněn Nobelovou cenou za přínos medicíně.
Walter Freeman a James Watts, kteří tento zákrok ve Spojených státech zpopularizovali, byli vřele přijati na výročních
schůzích Americké lékařské asociace (AMA) , kde pořádali výstavy o svých zákrocích, při nichž docházelo k poškozování mozku.
Podle Petera Breggina je Freeman citován takto:
"Psychochirurgie dosahuje úspěchu tím, že potlačuje představivost, otupuje emoce, ničí abstraktní
myšlení a vytváří robota, který je ovladatelný."
Protože se v té době považovalo za neetické kritizovat kolegy lékaře, prestižní časopis "New England Journal
of Medicine" přiznal tomuto postupu vědeckou platnost:
V článku se uvádí, že operace byla "(...) založena na spolehlivých fyziologických pozorováních".
Rozhodující roli sehrál také bulvární tisk.
Během následujících pěti let se o lobotomii často psalo v populárních amerických
publikacích, jako jsou Reader's Digest, Time a Newsweek.
Zpravodajství bylo obecně pozitivní a zlehčovalo barbarskou realitu zásahu.
Žádná z hlavních amerických lékařských asociací, včetně Americké psychiatrické asociace (APA) a Americké lékařské
asociace (AMA), se oficiálně nepostavila proti tomuto postupu.
Zoufalí pacienti a jejich rodiny si po přečtení těchto článků vyžádali lobotomii.
Podmínky v psychiatrických léčebnách byly v té době žalostné a alternativní léčba, jako například léčba inzulinovým kómatem
a elektrošoková terapie , byla také tvrdá a často násilná.
To vedlo k silné a záměrné slepotě vůči barbarské povaze lobotomie a s ní spojeným vedlejším účinkům.
Tento zákrok často uvádí pacienty do stavu "chirurgicky navozeného dětství".
Freeman vynalezl "transorbitální lobotomii", při níž se chirurgický nástroj připomínající sekáček
na led zatloukl skrz oční důlek pacienta do mozku.
Svou metodu považoval za úspěšnou, pokud jeho pacienti mohli opustit ústav a být ošetřováni doma
"na úrovni domácího invalidy nebo domácího zvířete".
Byl také přesvědčen, že čím dříve se operace provede, tím lépe, a zasazoval se o to, aby byla první
možností léčby pro lidi s pouze lehkým duševním onemocněním.
Pochybný úspěch se však nedostavil: Někteří pacienti zůstali trvale invalidní a přibližně 15 % jich zemřelo.
Ti nejšťastnější z Freemanových pacientů dokázali vést částečně nezávislý život a přijmout nízkokvalifikovanou
práci, ale většina z nich takové štěstí neměla.
Mnozí z nich měli zničenou dlouhodobou paměť a měli potíže i s těmi nejjednoduššími
úkoly. Někteří zůstali postiženi na celý život.
Freemanův zřejmě nejhorší zločin spočíval v tom, že prováděl transorbitální lobotomie na dětech, celkem 19, z
nichž 11 popsal ve své knize "Psychochirurgie" z roku 1950.
Nejmladšímu dítěti byly pouhé čtyři roky. Dvě z 11 dětí zemřely na krvácení do mozku.
Teprve když deník New York Times ve své zprávě prohlásil, že "chirurgové dnes mají při operaci mozku stejně
málo výčitek jako při odstraňování slepého střeva", začal se proti tomuto zákroku formovat vážný odpor.
U pacientů v psychiatrických léčebnách, kteří se zpočátku zklidnili, "(...) pak
otupěli, stali se apatičtějšími a zemřeli" .
Kritici nakonec poukázali na závažné vedlejší účinky, které se vyskytly u mnoha pacientů, vyjádřili obavy ohledně
kritérií používaných k měření úspěšnosti a obvinili chirurgy z provádění zákroků bez předchozího psychiatrického vyšetření.
Nedostatek humánních alternativ léčby - nebo spíše slepé ignorování brutality této metody - však přiměl psychiatry
a rodiny, aby se přesto uchýlili k tak zoufalým opatřením.
Náhlý pokles lobotomie vyvolal vynález léku chlorpromazin v 50. letech 20. století.
Heiko Schöning šel ve své knize dokonce tak daleko, že hovoří o destrukci osobnosti ledovým kůlem.
Podle Schöninga bylo v USA v letech 1936-1978 lobotomií zmrzačeno přibližně 35 000 lidí.
Počet obětí na celém světě se odhaduje přibližně na jeden milion.
A nezřídka se takové metody používaly ke zlomení odporu, ať už ve věznicích nebo mezi
občanskými neposlušníky, tedy kritiky panujícího systému.
"Kromě využití u psychiatrických pacientů se od samého počátku objevují snahy řešit sociální problémy pomocí mozkové chirurgie.
Zde začíná skutečné využití psychochirurgie pro organizovaný zločin.
Již na počátku 20. století navrhl jeden britský lékař, aby se horníci zbavili vůle ke stávce pomocí operace mozku (...).
Kromě metody sekáčků na led (...) existuje dnes řada sofistikovanějších psychochirurgických zákroků.
(...) Na tomto vývoji se dodnes pracuje po celém světě.
Všechny metody mají jedno společné: trvale ničí části mozku.
Psychochirurgie je stále velmi oblíbená, přestože se ukázalo, že je pro účely sociální terapie nepoužitelná."
Přítomnost chirurgického zákroku na genitáliích
Samotný fakt, že lékařské asociace prohlásily Freemanovu barbarskou metodu za vědecky platnou, svědčí o
nejvyšším stupni zločinné nesvědomitosti a zločinné energie.
Historie těchto brutálních chirurgických lobotomií by měla sloužit jako odstrašující a nelidský
příklad pro lékařský svět. Ale zdaleka tomu tak není!
Jen o 70 let později je na obzoru další katastrofa.
Kalifornská terapeutka informuje své kolegy na fóru WPATH o "pozoruhodné léčivé síle" chirurgické kastrace u svých
duševně nemocných pacientů, kteří se tak dostali "na cestu k citovému zotavení" a pravděpodobně žili šťastně až do smrti.
Genderoví chirurgové WPATH, stejně jako před nimi lobotomici, obcházejí etické požadavky, podle nichž musí být
chirurgický zákrok prokazatelně bezpečný a prospěšný, než je zaveden do všeobecné lékařské praxe.
Několik málo existujících dlouhodobých studií o operacích pohlavních orgánů ukazuje na výrazné zhoršení
sociálního fungování, vysokou míru duševních onemocnění v jejich důsledku a zvýšené riziko sebevražd.
Nicméně stejné organizace jako tehdy, tj. sdružení jako APA a AMA , podporují amputace pohlavních orgánů nezletilých
a duševně nemocných dospělých prováděné chirurgy WPATH.
V obou historických skandálech je většina obětí buď nezletilých, nebo duševně nemocných, případně obojí, a provedené
operace mají za následek trvalé znetvoření a postižení.
V nejlepším případě zůstane mužským pacientům po vaginoplastice dutina, kterou je třeba po zbytek života
rozšiřovat, a drasticky se sníží jejich sexuální funkce.
Ti méně šťastní trpí vážnými komplikacemi, jako jsou kaluže plné krve, problémy s močením a píštěle.
Ritchie Herron, muž po transformaci, který během psychické krize podstoupil vaginoplastiku,
popisuje svůj život po operaci jako noční můru.
"S takovou důstojností se nedá žít," řekla 32letá oběť dnešního lékařského zločinu, která trpí
neustálými bolestmi, necitlivostí a poruchami močení.
Srovnání lobotomie a genitální chirurgie
Přestože mnoho pacientů trápí komplikace a mají značné psychické a vztahové potíže, veřejně lžou a
inzerují, že jsou s výsledkem operace genitálií spokojeni.
Oproti tomu mnoho rodin bývalo doktoru Freemanovi upřímně vděčných za to, že jejich blízkým pomohl, a to
i přes obrovskou devastaci, kterou operace způsobila.
Tehdy i dnes to ukazuje na určitý stupeň sebeklamu nebo, jak se obávají nizozemští
výzkumníci, na "štěstí zkreslené zbožným přáním".
Rodiny, které souhlasily s lobotomií svého blízkého, mají přirozeně motivaci držet se
přesvědčení, že to bylo správné rozhodnutí.
Zjevné známky toho, že tomu tak není, jsou záměrně ignorovány.
Podobnému vnitřnímu boji dnes možná čelí mnoho dospívajících nebo jejich rodičů a postižených dospělých.
Všechny dostupné důkazy z doby před tím, než se "genderový humbuk" silně zpolitizoval, ukazují, že většina
všech nezletilých se po pubertě smíří se svým pohlavím.
Přirozený vývoj mladých lidí je však bohužel založen na zničených sociálních základech.
Zcela přirozené hledání vlastní identity, doprovázené nespokojeností a pochybnostmi o sobě
samém, je záměrně podrobeno genderové interpretaci.
Děti naší doby jsou infiltrovány. Už od mateřské školy jsou vedeny k tomu, aby zpochybňovaly své pohlaví.
Ve školní výuce je zcela přirozený vývojový proces puberty záměrně dezinterpretován. Konkrétně to, že jste se možná
narodili ve špatném těle a že volba jiného pohlaví není problém.
Právě to nahrává genderové ideologii a WPATH.
Dalším zdrojem utrpení je často rozdělení a rozvrat rodin.
Místo toho, aby členové WPATH v rovnováze a trpělivosti s mladou generací vyčkali konce vývoje, nezodpovědně argumentují
ve prospěch chirurgických zákroků jako jediné možnosti léčby, a to i u nezletilých a těžce duševně nemocných.
Podobně jako Freeman a jeho kolegové tehdy tvrdili, že lobotomie je jedinou nadějí pro
nešťastné duše v psychiatrických léčebnách.
Tehdy jako dnes: nenapravitelné zmrzačení!
Závěr Poté, co v roce 1967 zemřel jeho poslední pacient na krvácení do mozku, byla Walteru Freemanovi,
který upadl v nemilost, odebrána nemocniční licence.
Zbytek dne strávil cestováním po USA, vyhledáváním svých pacientů a jejich rodin a hledáním
důkazů, že jeho oblíbený zákrok pomohl, a ne uškodil.
Freeman se považoval za "zachránce" těžce duševně nemocných a věřil, že dokáže dát naději lidem bez naděje.
Na vrcholu své kariéry si nikdy nedokázal představit, že jeho zázračné uzdravení bude
jednoho dne odsouzeno a považováno za zvěrstvo.
Totéž platí pro WPATH a její členy.
Inspirováni myšlenkou hrdinů za občanská práva bojujících za utlačované se považují za průkopníky v medicíně,
kteří poskytují potřebnou lékařskou péči pacientům v nouzi.
Jsme však toho názoru, že chirurgické zničení zdravých genitálií vejde do dějin jako zločin stejného nebo dokonce většího rozsahu
než lobotomie. A řezníci nesmí uniknout spravedlivému trestu!