Advarsel: Nogle billeder er måske ikke for sarte sjæle.
Som nævnt i programmet om de lækkede WPATH-dokumenter er hele lægeforeninger involveret i at udføre
genitalkirurgi på mennesker, der lider af såkaldt kønsdysfori.
Disse mennesker ville føle sig utilpas i deres kroppe og ofte lide af psykiske problemer - sådan beskriver WPATH-lægerne
og -terapeuterne det ud fra deres praktiske erfaringer.
Og de "støtter" straks deres patienter med forskellige kønsskifteoperationer, herunder kunstig
dannelse af kønsorganer , fjernelse af livmoderen og "topkirurgi", dvs. fjernelse af kvindebrysterne .
Men er sådanne bogstaveligt talt drastiske indgreb virkelig gavnlige og effektive for psykisk syge?
Eller er der stor grund til bekymring? Lad os lære af tidligere eksempler:
Om lobotomiens historie
I midten af det 20. århundrede var der en udbredt tro i den medicinske verden på, at den mest effektive
og humane behandling af psykisk sygdom var lobotomi.
"Ved standardmetoden bores der et hul i begge sider af hovedet, hvorefter der indsættes et stumpt instrument
og udføres en bueformet roterende bevægelse, som ødelægger en betydelig mængde hjernemasse.
En anden procedure består i at indsætte et kirurgisk apparat gennem den tynde struktur, der adskiller øjet og hjernen,
ind i hjernen gennem øjenhulen og også bevæge det i en bue."
Sådan citeres Davison og Neale af Heiko Schöning i hans bog "Game Over". .
I 1941 beskrev New York Times, at hos lobotomipatienter "(...) bliver bekymringer, forfølgelseskomplekser, selvmordstendenser,
tvangstanker, ubeslutsomhed og nervøsitet bogstaveligt talt skåret ud af hovedet med en kniv ved en ny operation på hjernen."
Brutaliteten i den kirurgiske lemlæstelse blev ikke nævnt.
Fordi "(...) lobotomien i første omgang gjorde folk på psykiatriske institutioner roligere (...)",
fortsætter Schöning, hvilket i første omgang fik den brutale operation til at fremstå som en mirakelkur.
På trods af de åbenlyse farer og ødelæggende bivirkninger tog det medicinske samfund hurtigt lobotomi til sig som
behandling af en række psykiske lidelser, herunder depression, tvangsneurose, epilepsi og skizofreni.
Lobotomister, dvs. læger, der udførte denne operation, blev ikke lagt for had, men var højt respekterede af mange.
Antonio Moniz, opfinderen af lobotomien, blev hædret med Nobelprisen i 1949 for sit bidrag til lægevidenskaben.
Walter Freeman og James Watts, som populariserede proceduren i USA, blev varmt modtaget på de årlige møder i
American Medical Association (AMA) , hvor de holdt udstillinger om deres hjernemutilerende procedurer.
Ifølge Peter Breggin er Freeman citeret for følgende:
"Psykokirurgi opnår sin succes ved at knuse fantasien, sløve følelserne, ødelægge den abstrakte tanke
og skabe et robotlignende, kontrollerbart individ."
Da det på det tidspunkt blev anset for uetisk at kritisere andre læger, gav det prestigefyldte "New England
Journal of Medicine" proceduren videnskabelig gyldighed:
Den offentliggjorde en artikel om, at operationen var "(...) baseret på solide fysiologiske observationer".
Tabloidpressen spillede også en afgørende rolle.
I løbet af de næste fem år blev lobotomi ofte omtalt i populære amerikanske publikationer som Reader's Digest, Time og Newsweek.
Rapporteringen var generelt positiv og nedtonede interventionens barbariske virkelighed.
Ingen af de store amerikanske lægeforeninger, herunder American Psychiatric Association (APA) og American Medical
Association (AMA), havde officielt modsat sig indgrebet.
Desperate patienter og deres familier bad om en lobotomi efter at have læst disse artikler.
Forholdene på de psykiatriske institutioner dengang var elendige, og alternative behandlinger som insulin-koma-terapi
og elektrochok-terapi var også barske og ofte voldelige.
Det førte til en stærk, bevidst blindhed over for lobotomiens barbariske natur og de tilhørende bivirkninger.
Indgrebet bragte ofte patienterne i en tilstand af "kirurgisk fremkaldt barndom".
Freeman opfandt den "transorbitale lobotomi", hvor et kirurgisk instrument, der lignede en issyl, blev
hamret gennem patientens øjenhule og ind i hjernen.
Han betragtede sin metode som vellykket, hvis hans patienter kunne forlade institutionen og blive plejet i
hjemmet "på samme niveau som en invalid eller et kæledyr".
Han var også overbevist om, at jo tidligere operationen blev udført, desto bedre, og han kæmpede for, at
den skulle være den første behandlingsmulighed for mennesker med kun milde psykiske lidelser.
Men det tvivlsomme mål for succes udeblev: Nogle patienter forblev permanent handicappede, og omkring 15 % døde.
De heldigste af Freemans patienter formåede at leve et semi-uafhængigt liv og tage
ufaglærte jobs, men de fleste var ikke så heldige.
Mange fik ødelagt deres langtidshukommelse og kæmpede med selv de simpleste opgaver.
Mange forblev handicappede resten af deres liv.
Freemans mest alvorlige forbrydelse var nok, at han udførte transorbital lobotomi på børn, 19 i alt, hvoraf 11
blev beskrevet i 1950-udgaven af hans bog "Psychosurgery" .
Det yngste barn var kun fire år gammelt. To af de 11 børn døde af hjerneblødninger.
Det var først, da New York Times i sin rapport erklærede, at "kirurger nu har lige så få betænkeligheder ved
hjernekirurgi, som de har ved at fjerne en blindtarm", at modstanden mod indgrebet for alvor begyndte at tage form.
For patienterne på de psykiatriske institutioner, som først blev roligere, "(...) blev derefter mere sløve, apatiske og døde" .
Kritikerne påpegede endelig de alvorlige bivirkninger, der opstod hos mange patienter, udtrykte bekymring over de kriterier,
der blev brugt til at måle succes, og beskyldte kirurgerne for at udføre indgrebene uden forudgående psykiatrisk evaluering.
Men manglen på humane behandlingsalternativer - eller rettere den blinde tilsidesættelse af metodens
brutalitet - fik alligevel psykiatere og familier til at gribe til så desperate foranstaltninger.
Det var opfindelsen af stoffet klorpromazin i 1950'erne, der udløste den pludselige nedgang i lobotomi.
I sin bog går Heiko Schöning endda så langt som til at tale om personlighedsdestruktion med ispinde.
Ifølge Schöning blev omkring 35.000 mennesker lemlæstet ved lobotomi i USA mellem 1936 og 1978.
Antallet af ofre på verdensplan anslås til omkring en million.
Og det var ikke ualmindeligt, at sådanne metoder blev brugt til at bryde modstand, hvad enten det var i fængsler eller
blandt civile ulydige, dvs. kritikere af det herskende system.
"Ud over brugen af hjernekirurgi til psykiatriske patienter har man helt fra begyndelsen forsøgt at
løse sociale problemer ved hjælp af hjernekirurgi.
Det er her, den faktiske brug af psykokirurgi til organiseret kriminalitet begynder.
Allerede i begyndelsen af det 20. århundrede foreslog en britisk læge at fjerne minearbejdernes
vilje til at strejke ved hjælp af hjernekirurgi (...).
Ud over issylmetoden (...) findes der nu en række mere sofistikerede psykokirurgiske indgreb.
(...) Denne udvikling arbejdes der stadig på rundt omkring i verden i dag.
Alle metoder har én ting til fælles: De ødelægger dele af hjernen permanent.
Psykokirurgi er stadig meget populært på trods af, at det nu er bevist, at det er ubrugeligt i socialterapeutisk øjemed." .
Tilstedeværelsen af genitalkirurgi
Alene det faktum, at lægeforeningerne erklærede Freemans barbariske metode for videnskabeligt gyldig, viser den
højeste grad af kriminel samvittighedsløshed og kriminel energi.
Historien om disse brutale, kirurgiske lobotomiprocedurer burde have fungeret som et afskrækkende,
umenneskeligt eksempel for den medicinske verden. Men langt fra!
Kun ca. 70 år senere er den næste katastrofe på vej.
En californisk terapeut rapporterer til sine kolleger i WPATH-forummet om den "bemærkelsesværdige helbredende kraft" ved
kirurgisk kastration for sine psykisk syge patienter, som dermed blev sat "på vejen til følelsesmæssig bedring"
og formodentlig levede lykkeligt til deres dages ende.
WPATH-kønskirurger omgår, ligesom lobotomisterne før dem, de etiske krav om, at et kirurgisk indgreb skal være påviseligt
sikkert og gavnligt, før det indføres i almindelig lægepraksis.
De få langtidsstudier af genitalkirurgi, der findes, viser en betydelig forringelse af den sociale funktion, en høj grad
af psykisk sygdom i kølvandet og en øget risiko for selvmord.
Ikke desto mindre støtter de samme organisationer som dengang, dvs. foreninger som APA og AMA , WPATH-kirurgernes
genitalamputation af mindreårige og psykisk syge voksne.
I begge historiske skandaler er størstedelen af ofrene enten mindreårige eller psykisk syge eller begge dele, og de udførte
operationer resulterer i permanente skamferinger og handicap.
I bedste fald står mandlige patienter tilbage med et hulrum efter en vaginoplastik, som skal udvides
resten af livet, samt en drastisk nedsat seksuel funktion.
De mindre heldige får alvorlige komplikationer som blodfyldte pytter, vandladningsproblemer og fistler.
Ritchie Herron, en de-transitioneret mand, som gennemgik en vaginoplastik under en psykisk krise,
beskriver sit liv efter operationen som et levende mareridt.
"Man kan ikke leve med værdighed på den måde", sagde det 32-årige offer for dagens medicinske forbrydelse, som lider
af konstante smerter, følelsesløshed og urinvejslidelser.
En sammenligning af lobotomi og genitalkirurgi
Selvom mange patienter er plaget af komplikationer og har store psykiske og parforholdsmæssige problemer,
lyver de offentligt og reklamerer med, at de er tilfredse med resultatet af deres genitalkirurgi.
Til sammenligning var mange familier oprigtigt taknemmelige over for dr. Freeman for at hjælpe deres kære på
trods af de enorme ødelæggelser, som operationen forårsagede.
Dengang som nu peger det på en vis grad af selvbedrag eller, som hollandske forskere
frygter, på "lykke forvrænget af ønsketænkning".
Familier, der har givet samtykke til lobotomi af en elsket person, har naturligvis et incitament til at holde fast
i overbevisningen om, at det var den rigtige beslutning.
De åbenlyse tegn på, at det ikke var tilfældet, bliver bevidst ignoreret.
Mange unge eller deres forældre og berørte voksne står måske over for en lignende indre kamp i dag.
Al tilgængelig dokumentation fra tiden før "kønshypen" blev stærkt politiseret indikerer, at størstedelen af alle
mindreårige forliger sig med deres køn efter puberteten.
Men desværre er de unges naturlige udvikling baseret på et ødelagt socialt fundament.
Den helt naturlige søgen efter ens egen identitet, ledsaget af utilfredshed og tvivl på sig
selv, bliver bevidst udsat for en kønsfortolkning.
Vor tids børn er blevet infiltreret. Fra børnehaven opfordres de til at sætte spørgsmålstegn ved deres køn.
I skoleundervisningen bliver den helt naturlige udviklingsproces, som puberteten er, bevidst misfortolket. Nemlig
at man måske er født i den forkerte krop, og at det ikke er et problem at vælge et andet køn.
Det er netop det, der spiller kønsideologien og WPATH i hænde.
Splittelse og ødelæggelse af familier er ofte en yderligere kilde til lidelse.
I stedet for at vente på afslutningen af udviklingen i balance og tålmodighed med den unge generation, argumenterer medlemmerne af
WPATH uansvarligt for kirurgiske indgreb som den eneste behandlingsmulighed, selv
for mindreårige og alvorligt psykisk syge.
Ligesom Freeman og hans kolleger dengang hævdede, at lobotomi var det eneste håb for de
stakkels, uheldige sjæle på psykiatriske institutioner.
Dengang som nu: en uoprettelig lemlæstelse!
Konklusion Efter at hans sidste patient døde af en hjerneblødning i 1967, fik Walter Freeman, som
var faldet i unåde, inddraget sin hospitalslicens.
Han brugte resten af sine dage på at rejse rundt i USA og opspore sine patienter og deres familier for at finde beviser
på, at hans elskede behandling havde hjulpet og ikke skadet.
Freeman så sig selv som de alvorligt psykisk syges "redningsmand" og mente, at han kunne give håb til de håbløse.
Da han var på toppen af sin karriere, kunne han aldrig have forestillet sig, at hans mirakuløse helbredelse en
dag ville blive udskældt og betragtet som en grusomhed.
Det samme gælder for WPATH og dets medlemmer.
Inspireret af tanken om at være borgerrettighedshelte, der kæmper for de undertrykte, ser de sig selv som pionerer inden for
medicin og giver den nødvendige lægehjælp til patienter i nød.
Men vi mener, at den kirurgiske ødelæggelse af sunde kønsorganer vil gå over i historien som en forbrydelse af
samme eller endda større omfang end lobotomi. Og slagterne må ikke undslippe deres retfærdige straf!